A BÜNTETÉS-VÉGREHAJTÁSI JOGSZABÁLYOK MAGYARÁZATA

Kiadja a

CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft.

Budapest, 2011

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info@complex.hu

www.complex.hu

Felelős vezető: a CompLex Kiadó Kft. igazgatója

Kiadásért felelős: Koltai Péter

A kiadványok szerkesztésért felelős: dr. Csizner Ildikó

Olvasószerkesztő: dr. Czimbalmos Csaba

Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina

Gyártási főmunkatárs: Kerek Imréné

Fedélterv és tördelés: CompLex Kiadó Kft. DTP-csoport

Nyomdai munkálatok: Kaposvári Nyomda Kft. – 110391

Felelős vezető: Pogány Zoltán igazgató

ISSN 1589-0058

ISBN 978 963 295 068 6

Jelzőszám: KK-001P0-2218

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén,

továbbá a www.complex.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában

(fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.,

A BÜNTETÉS-VÉGREHAJTÁSI JOGSZABÁLYOK MAGYARÁZATA

Szerzők:

dr. Gaál Irén
dr. Müller Anikó

Kézirat lezárva: 2011. január 31.

© Gaál Irén, dr. Müller Anikó, Budapest, 2011

© CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft., Budapest, 2010

A CompLex Kiadó Kft. az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

Rövidítések és jogszabályok jegyzéke

AB

Alkotmánybíróság

Alkotmány

1949. évi XX. törvény a Magyar Köztársaság Alkotmányáról

Avtv.

1992. évi LXIII. törvény a személyes adatok védelméről és a közérdekű adatok nyilvánosságáról

Áldozatv.tv.

2005. évi CXXXV. törvény a bűncselekmények áldozatainak segítéséről és az állami kárenyhítésről

Be.

1998. évi XIX. törvény a büntetőeljárásról

BGH

a megyei bíróság szervezetében működő bírósági gazdasági hivatal

Bir.R.

9/2002. (IV. 9.) IM rendelet a büntetőügyekben hozott határozatok végrehajtása során a bíróságokra és egyéb szervekre háruló feladatokról

Börtönlelkészi

szolg.

13/2000. (VII. 14.) IM rendelet a Börtönlelkészi Szolgálatról

Btk.

1978. évi IV. törvény a Büntető Törvénykönyvről

Bü.nyv.R1.

20/2009. (VI. 19.) IRM rendelet a bűnügyi nyilvántartási rendszer egyes nyilvántartásai részére történő adatközlés szabályairól

Bü.nyv.R2.

21/2009. (VI. 19.) IRM rendelet a bűnügyi és rendészeti biometrikus adatok nyilvántartása részére történő adatközlés, valamint az ujj- és tenyérnyomatvétel és a szájnyálkahártya-törlet levételének részletes technikai szabályairól

Bü.nyvtv.

2009. évi XLVII. törvény a bűnügyi nyilvántartási rendszerről, az Európai Unió tagállamainak bíróságai által magyar állampolgárokkal szemben hozott ítéletek nyilvántartásáról, valamint a bűnügyi és rendészeti biometrikus adatok nyilvántartásáról

Bv. eü. rendelet

5/1998. (III. 6.) IM rendelet a fogvatartottak egészségügyi ellátásáról

Bv.int.R.

21/1994. (XII. 30.) IM rendelet a büntetés-végrehajtási intézetek kijelöléséről

Bv. Szabályzat

6/1996. (VII. 12.) IM rendelet a szabadságvesztés és az előzetes letartóztatás végrehajtásának szabályairól

Bv.szerv.Belép.R.

44/2007. (IX. 19.) IRM rendelet a büntetés-végrehajtási szervek területére történő be- és kilépés, valamint a büntetés-végrehajtási szervek területén tartózkodás részletes szabályairól)

Bv.Sztv.

1995. évi CVII. törvény a büntetés-végrehajtási szervezetről

CPT

European Committee for the Prevention of Torture and Inhuman or Degrading Treatment or Punishment - Kínzás és Embertelen vagy Megalázó Büntetések vagy Bánásmód Megelőzésére alakult Európai Bizottság

Csal.pótl. tv.

1998. évi LXXXIV. törvény a családok támogatásáról

Csjt.

1952. évi IV. törvény a házasságról, a családról és a gyámságról

Ebtv.

1997. évi LXXXIII. törvény a kötelező egészségbiztosítás ellátásairól

Egy.btv.

2003. évi CXXV. törvény az egyenlő bánásmódról és az esélyegyenlőség előmozdításáról

EJEB

Emberi Jogok Európai Bírósága

EJEE

1993. évi XXXI. törvény az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló egyezmény kihirdetéséről (European Convention for the Prevention of Torture and Inhuman Degrading Treatment or Punishment)

Európai

Elfogatóp. tv.

2003. évi CXXX. törvény az Európai Unió tagállamaival folytatott bűnügyi együttműködésről

Eü.atv.

1997. évi XLVII. törvény az egészségügyi és a hozzájuk kapcsolódó személyes adatok kezeléséről és védelméről

Eü.Korm.r.

217/1997. (XII. 1.) Korm. rendelet a kötelező egészségbiztosítás ellátásairól szóló 1997. évi LXXXIII. törvény végrehajtásáról

Eü. tv.

1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről

EVSZ

enyhébb végrehajtási szabályok [Bv. tvr. 28/A. §]

FegyelmiR.

11/1996. (X.15. ) IM rendelet a bv. intézetekben fogvatartottak fegyelmi felelősségéről

Fogdarendelet

19/1995. (XII. 13.) BM rendelet a rendőrségi fogdák rendjéről

Fogl. ügyi

rendelet

2/1999. (II. 11.) IM rendelet az egészséget nem veszélyeztető és biztonságos munkavégzés szabályairól, valamint a foglalkozás-egészségügyi szolgálatról a büntetés-végrehajtási szervezetnél

Fog.R.

17/1997. (V. 9.) IM rendelet a szabadságvesztés kezdő és utolsó napjának megállapításáról

Gyer.

149/1997. (IX. 10.) Korm. rendelet a gyámhatóságokról, valamint a gyermekvédelmi és gyámügyi eljárásról

Gyvtv.

1997. évi XXXI. törvény a gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról

HIV-szűrés

18/2002. (XII. 28.) ESzCsM rendelet a szerzett immunhiányos tünetcsoport kialakulását okozó fertőzés terjedésének megelőzése érdekében szükséges intézkedésekről és a szűrővizsgálatok elvégzésének rendjéről

Hszt.

1996. évi XLIII. törvény a fegyveres szervek hivatásos állományú tagjainak szolgálati viszonyáról

IMEI

Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézet

Jav.int.

Rendtartás

30/1997. (X. 11.) NM rendelet a javítóintézetek rendtartásáról

Jstv.

2003. évi LXXX. törvény a jogi segítségnyújtásról

Kábszer.R.

42/2008. (XI. 14.) EüM-SZMM együttes rendelet a kábítószer-függőséget gyógyító kezelés, kábítószer-használatot kezelő más ellátás vagy megelőző-felvilágosító szolgáltatás szabályairól

Kárt.R.

13/1996. (XII. 23.) IM rendelet a fogvatartottakkal kapcsolatos kártérítési eljárás szabályairól

KBK

különleges biztonságú körlet (zárka) [Bv.Szab. 47. §]

Kényszermunka
Egyezmény

2000. évi XLVIII. törvény a kényszer- vagy kötelező munkáról szóló, a Nemzetközi Munkaügyi Konferencia 1930. évi 14. ülésszakán elfogadott 29. számú Egyezmény kihirdetéséről

Kgyk.R.

36/2003. (X. 3.) IM rendelet a kényszergyógykezelés és az ideiglenes kényszergyógykezelés végrehajtásáról, valamint az Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézet feladatairól, működéséről

Konz.tv.

2001. évi XLVI. törvény a konzuli védelemről

Közokt. tv.

1993. évi LXXIX. törvény a közoktatásról

Külf.Fiz.eszk.R.

4/1997. (II. 12.) IM rendelet a büntetés-végrehajtási intézetekben fogvatartottak birtokában lévő külföldi fizetőeszközzel kapcsolatos eljárásról

Külf.u.tv.

1998. évi XII. törvény a külföldre utazásról

Levéltári tv.

1995. évi LXVI. törvény a köziratokról, a közlevéltárakról és a magánlevéltári anyag védelméről

Mt.

1992. évi XXII. törvény a Munka Törvénykönyvéről

Munkavéd.tv.

1993. évi XCIII. törvény a munkavédelemről

Mügyiell.R.

4/1998. (II. 25.) IM rendelet a büntetés-végrehajtási szervezet munkaügyi ellenőrzéséről

Nbtv.

1996. évi XXXVIII. törvény a nemzetközi bűnügyi jogsegélyről

Nemdohányzók

véd. R.

17/1999. (XI. 18.) IM rendelet a nemdohányzók védelméről és a dohánytermékek fogyasztásának, forgalmazásának szabályairól a büntetés-végrehajtási szervezetnél

Nemdohányzók

véd. tv.

1999. évi XLII. törvény a nemdohányzók védelméről és a dohánytermékek fogyasztásának, forgalmazásának egyes szabályairól

Obtv.

1993. évi LIX. törvény az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról

Öngy.megelőzés

IRM Ut.

11/2010. (III. 26.) IRM utasítás a fogva tartottak öngyilkossági kísérletei megelőzésének és kezelésének módszereiről

Pf.r.

21/2007. (V. 23.) IRM rendelet a pártfogó felügyelői tevékenységgel kapcsolatos rendőri feladatok végrehajtásáról

PPJNE

Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya kihirdetéséről 1976. évi 8. tvr. (az Egyesült Nemzetek Közgyűlése XXI. ülésszakán, 1966. december 16-án elfogadva)

Ptk.

1959. évi IV. törvény a Polgári Törvénykönyvről

Rtv.

1994. évi XXXIV. törvény a Rendőrségről

Szabs.Korm. r.

218/1999. (XII. 28.) Korm. rendelet az egyes szabálysértésekről

Szabs. tv.

1999. évi LXIX. törvény a szabálysértésekről

Szig.Korm.r.

168/1999. (XI. 24.) Korm. rendelet a személyazonosító igazolvány kiadásáról és nyilvántartásáról

Szja.tv.

1995. évi CXVII. törvény a személyi jövedelemadóról

Szolg.Szab.

21/1997. (VII. 8.) IM rendelet a büntetés-végrehajtási szervezet Szolgálati Szabályzatáról

Sz.atv.

1992. évi LXVI. törvény a polgárok személyi adatainak és lakcímének nyilvántartásáról

Tanúvédelmi

Komr.r.

34/1999. (II. 26.) Korm. rendelet a büntetőeljárásban résztvevők, valamint az eljárást folytató hatóság tagjai személyi védelme elrendelésének feltételeiről és végrehajtásának szabályairól

Tanúvédelmi R.

4/2002. (III. 28.) IM rendelet a büntetőeljárásban részt vevők, az igazságszolgáltatást segítők Védelmi Programjáról szóló 2001. évi LXXXV. törvény büntetés-végrehajtási intézetben történő végrehajtásának részletes szabályairól

Tanúvédelmi Tv.

2001. évi LXXXV. törvény a büntetőeljárásban részt vevők, az igazságszolgáltatást segítők Védelmi Programjáról

Tbj.

1997. évi LXXX. törvény a társadalombiztosítás ellátásaira és a magánnyugdíjra jogosultakról, valamint e szolgáltatások fedezetéről

Tny.

1997. évi LXXXI. törvény a társadalombiztosítási nyugellátásról

ÚjEBSZ

Új Európai Börtönszabályok 2006. / Európa Tanács Miniszteri Bizottság Rec (2006) 2 ajánlása a tagállamok számára Az európai büntetés-végrehajtási szabályokról (European Prison Rules) / [lásd: www.coe.int/t/e/legal_co_operation/Prison_and_alternatives/] [Publikálta: Dr. Vókó György, Ügyészek Országos Egyesülete Budapest, 2007.]

Ütv.

1972. évi V. törvény a Magyar Köztársaság ügyészségéről

Választási tv.

1997. évi C. törvény a választási eljárásról

Vht.

1994. évi LIII. törvény a bírósági végrehajtásról

További jogszabályok jegyzéke

– 1989. évi XXXIV. törvény az országgyűlési képviselők választásáról

– 1991. évi LXIV. törvény a Gyermek jogairól szóló, New Yorkban, 1989. november 20-án kelt Egyezmény kihirdetéséről - 1995. évi III. törvény a Strasbourgban, 1987. november 26-án kelt, a kínzás és az embertelen vagy megalázó büntetések vagy bánásmód megelőzéséről szóló európai egyezmény kihirdetéséről

– 1994. évi XX. törvény a Strasbourgban, 1983. március 23-án kelt, az elítélt személyek átszállításáról szóló egyezmény kihirdetéséről

– 1996. évi XX. törvény a személyazonosító jel helyébe lépő azonosítási módokról és az azonosító kódok használatáról

– 1999. évi C. törvény az Európai Szociális Karta kihirdetéséről

– 2003. évi CXIII. törvény az Európai Parlament tagjainak választásáról

– 2003. évi CXXV. törvény az egyenlő bánásmódról és az esélyegyenlőség előmozdításáról

– 2005. évi XCVIII. törvény az Európai Szociális Karta 1988. évi Kiegészítő jegyzőkönyvének kihirdetéséről

– 2009. évi VI. törvény a Módosított Európai Szociális Karta kihirdetéséről

– 2010. évi L. törvény a helyi önkormányzati képviselők és polgármesterek választásáról

– 1988. évi 3. törvényerejű rendelet a kínzás és más kegyetlen, embertelen vagy megalázó büntetések vagy bánásmódok elleni nemzetközi egyezmény kihirdetéséről

– 17/2003. (VI. 24.) IM rendelet a Pártfogó Felügyelői Szolgálat tevékenységéről, valamint ehhez kapcsolódóan egyes igazságügyminiszteri rendeletek módosításáról

– 7/2000. (III. 29.) IM-BM együttes rendelet az elzárás, illetőleg a pénzbírságot helyettesítő elzárás végrehajtásának részletes szabályairól

– 30/2003. (VII. 18.) IM-ESzCsM együttes rendelet a büntetés-végrehajtási szervek tevékenységével kapcsolatos közegészségügyi követelményekről, a közegészségügyi feladatok ellátásának, valamint az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálattal való együttműködés rendjéről

– 5/1988. (V. 31.) SZEM rendelet a szerzett immunhiányos tünetcsoport terjedésének meggátlása érdekében szükséges intézkedésekről és a szűrővizsgálat elrendeléséről

– Az Európai Unió Alapjogi Chartája (2007/C 303/01)

Előszó

A büntetés-végrehajtási törvény magyarázata elsősorban gyakorló jogászok számára kíván segítséget nyújtani.

Ennek szem előtt tartása mellett kíséreljük meg a jogalkalmazás gyakorlatának feldolgozását, és csak a szükséges mértékben és a közérthetőségre törekedve foglalkozunk tudományos, elméleti kérdésekkel. Természetesen feldolgozzuk a végrehajtást érintő legfelsőbb bírósági döntéseket, véleményeket, valamint a Bírósági Határozatokban megjelent elvi jelentőségű eseti határozatokat is. A szükséges mértékben érintjük a végrehajtási tárgyú alkotmánybírósági határozatokat is.

Bár a magyarázat csak a Bv. tvr.-re szűkítve kíván a gyakorlat számára segítséget nyújtani, mégis elengedhetetlen ezzel összefüggésben, a további végrehajtási szabályok szükséges mértékű beépítése a magyarázatba. A szabadságvesztés kiemelt helyet foglal el a szankciórendszerben. Ezért a magyarázat kiterjed továbbá a szabadságvesztést végrehajtó bv. szervezetre irányadó 1995. évi CVII. törvényre is. Ez a Bv. szervezeti törvény tartalmazza ugyanis többek között az elítéltekkel szemben alkalmazható kényszerintézkedésekre, valamint a nyilvántartásukra vonatkozó szabályokat.

Ugyancsak a szabadságvesztés büntetés jelentőségére figyelemmel indokoltnak tartottuk az Európai Börtönszabályok (European Prison Rules) [lásd: www.coe.int/t/e/legal_co_operation/Prison_and_alternatives/] beépítését a szövegbe, ezzel mintegy bemutatva, hogy a szabályozásunk sok tekintetben megfelel az európai elvárásoknak, kimutathatók azonban a szabályozásbeli lemaradások is.

A Bv. tvr. hatálybalépése óta komoly politikai, társadalmi, gazdasági változások következtek be. Főként az elmúlt 20 évben számos olyan módosítás (novella is) született, amely a kódexet tartalmában is a jogállami igényekhez, nemzetközi kötelezettségvállalásokhoz ígyekezett igazítani. Ugyanakkor viszonylag kevés olyan elvi jelentőségű határozat született, amely a gyakorlat számára minden tekintetben átfogó eligazítást nyújthatna. Ezért ezt a hiányt saját tapasztalatunk alapján kíséreljük meg pótolni, jelezve, ha adott kérdésben vannak más nézetek is.

A rendszerváltás utáni időszak jelentős terhet rótt a jogalkotóra. A máig tartó tömeges és gyors – revolúciós jellegű – jogalkotási folyamat szükségképpen magában hordozza a a jogalkotási hiba lehetőségét is, amely gyakorta kollíziót okoz. Ezért a konkrét jogszabályhelyeknél ezekre ígyekszünk a jogalkalmazás szintjén megoldást találni, ennek hiányában de lege ferenda véleményt rögzíteni.

A büntetés-végrehajtás szempontjából a legsúlyosabb kollíziót a Btk. 40. § (2) bekezdés szerinti szabadságvesztéssel összefüggésben az összbüntetés szűkítése okozta, amelyen keveset segített az ennek kiküszöbölését célzó számos törvénymódosítás. Ennek oka az, hogy a Csemegi kódex (l898. évi V. tc.) óta a szabadságvesztés végrehajtása, illetőleg annak szabályozása az elítélt büntetésének megkezdésétől annak kiállásáig egyetlen végrehajtandó szabadságvesztésre épült. Ezt volt hivatott létrehozni a teljes körű összbüntetés jogintézménye. A jogalkotó úgy szűkítette az összbüntetés lehetőségét, hogy nem számolt a büntető és büntetés-végrehajtási jogrendszer egészével, amely több mint száz éve e zsinórmérték alapján fejlődött. Ezért az összbüntetés szűkítése szinte minden végrehajtási jogszabály tekintetében kollíziót eredményezett, amely rendkívül bonyolulttá tette egyes jogintézmények alkalmazását, végrehajtását, de nem szolgálja a közérthetőség igényét, sőt a büntetési célokat sem.

Esetenként a kollízió a jogalkalmazás szintjén behatárolt értelmezési korlátok között alig kiküszöbölhető, sőt felvetődnek bizonyos alkotmányossági aggályok, különösen a normavilágosság, a diszkrimináció tilalma, a bírói függetlenség elve, összességében a jogállamiságot érintő, illetőleg jogbiztonsági kérdésekben is. Minderről a maga helyén szólunk.

a Szerzők

A büntetések és az intézkedések végrehajtásáról szóló 1979. évi 11. törvényerejű rendelet magyarázata

E törvényerejű rendelet célja az, hogy szabályozza a büntetések és intézkedések (Btk. IV. fejezet) végrehajtását, meghatározza az elítéltek kötelezettségeit és jogait, előmozdítsa a büntetés és intézkedés céljának megvalósítását.

A büntetés-végrehajtás fogalmilag az állami büntetőigény érvényesítésének harmadik, utolsó, de a büntetési célok elérése érdekében elengedhetetlenül szükséges szakasza.

Az Alkotmánybíróság több határozatában rámutatott arra, hogy a büntetés-végrehajtás a tágabb értelemben vett büntetőeljárás része. „Kétségtelen, hogy az alapvető emberi jogokba való beavatkozás jogalapját a büntetőeljárásban meghozott jogerős ítélet teremti meg, azonban a tényleges korlátozás, a beavatkozás a végrehajtás menetében történik. Az egyének helyzetében jogilag ugyan az elítélés, ténylegesen azonban a végrehajtás ténye váltja ki az érzékelhető változást.” [5/1992. (I. 30.) AB határozat]

Hiábavaló a mégoly garanciális, hibátlan nyomozás és ítélkezés is, ugyanis törvényes, gyors és hatékony végrehajtás nélkül a Büntető Törvénykönyv (a továbbiakban: Btk.) 37. §-ában, illetőleg a büntetések és intékedések végrehajtásáról szóló 1979. évi 11. törvényerejű rendelet (a továbbiakban: Bv. tvr.) 19. §-ában megfogalmazott cél elérhetősége puszta illúzió marad.

A büntetés-végrehajtási jog a büntető jogrendszeren belül viszonylag elkülönült jogág, amely döntően a büntetések és intézkedések végrehajtását szabályozza. Meghatározza a végrehajtás rendjét, módszereit, a végrehajtásban közreműködő szervezetek, szervek és személyek – beleértve természetesen az elítélt – jogi helyzetét.

A végrehajtás hasonlósága és a végrehajtásra kötelezett szervek azonossága okán a büntetés-végrehajtási jog szabályozza a büntetőeljárás eredményes lefolytatása érdekében szükséges és a büntetőeljárási törvényben meghatározott kényszerintézkedések végrehajtását is, valamint a szabálysértési elzárás végrehajtását, továbbá a büntetőeljárásról szól 1998. évi XIX. törvény (a továbbiakban: Be.) 161. §-a szerint a bíróság által kiszabott rendbírság helyébe lépő elzárást is.

A Bv. tvr. személyi hatálya kiterjed

– a terheltre (gyanúsított, vádlott, elítélt);

– a végrehajtásra kötelezett szervekre;

– a végrehajtásban közreműködésre és ellenőrzésre kötelezett és/vagy jogosult szervekre és személyekre (például bv. intézet, karitatív szervezet stb.).

A jogszabály tárgyi hatálya

– a büntetésekre és intézkedésekre, a szabálysértési elzárásra (ide értve a Be. 161. §-a szerinti rendbírság helyébe lépő elzárás végrehajtását is);

– az előzetes letartóztatásra – ide értve a javítóintézetben foganatosított előzetes letartóztatást és a kiadatási-átadási letartóztatást is – terjed ki.

A büntető szankció és az eljárási kényszerintézkedések érzékenyen érintik a személyek alkotmányos jogait, amelyek csak az ott meghatározott módon és mértékben korlátozhatók. A végrehajtás tekintetében mind a jogalkotó, mind a jogalkalmazó számára alapvető zsinórmérték, hogy az ítéletben és a jogszabályokban meghatározottakon túl a terhelt jogai ne sérüljenek.

Az Alkotmánybíróság több határozatában kimondta, hogy a büntetés-végrehajtás alkotmányos kereteinek szélső értékeit egyrészről az emberi méltósághoz, a személyi szabadsághoz való jog, másrészről a kínzásnak, a kegyetlen, embertelen, megalázó bánásmódnak és büntetésnek a tilalma jelöli ki. [13/2001. (V. 14.) AB határozat]

A különböző büntetések és intézkedések eltérő mértékben korlátozzák az elítélt jogait, a legsúlyosabb ezek közül a végrehajtandó szabadságvesztés, illetőleg más szabadságelvonással járó intézkedés.

A végrehajtás szabályozása, illetőlege szabályok alkalmazása során mind a törvényhozó, mind a jogalkalmazó az emberi, állampolgári jogok korlátozása során köteles az adott cél elérésére alkalmas legenyhébb eszközt alkalmazni.

Ugyanakkor általános büntetőjogi elv az is, hogy a bűncselekmény összes büntetőjogi és anyagi következményeit a tettes tartozik viselni, továbbá a büntető hatalom és az elítélt büntetés-végrehajtási közjogi jogviszonyában maga az elítélt is együttműködésre köteles.

I. RÉSZ

I. fejezet

Általános rendelkezések

Az I. fejezet olyan általános jellegű rendelkezéseket foglal össze, amelyek valamennyi büntetés és intézkedés végrehajtására vonatkoznak. Természetesen az itt tárgyalt jogok és kötelezettségek azon terhelteket is illetik, akik egyes eljárási kényszerintézkedések hatálya alatt állnak.

1. § (1) Büntetés és intézkedés csak a bíróság jogerős határozata alapján, jogszabályban meghatározott módon hajtható végre.

(2) A megrovás a bírósági határozat jogerőre emelkedésének bevárása nélkül, a pártfogó felügyelet és a megrovás az ügyész határozata alapján is végrehajtható.

Az ártatlanság vélelmének [Alkotmány 57. § (2) bekezdés] alkotmányos elvéből következik, hogy a büntetés és intézkedés csak a bíróság jogerős ítélete alapján hajtható végre. Ezért sem a büntető ítéletet, sem az azzal egy tekintet alá eső ügydöntő végzést előzetesen végrehajtani nem lehet. A törvény ez alól két kivételt enged:

– a megrovás sajátos jogi természete miatt az ítélet jogerőre emelkedésének

– bevárása nélkül is foganatosítható.

Az ügyész két intézkedési nemet alkalmazhat:

– megrovást és

– pártfogó felügyeletet. 

Az ítélet végrehajthatóságának három feltétele van:

– alaki és anyagi jogerő,

– ne álljon fenn végrehajthatóságot véglegesen vagy időlegesen kizáró ok,

– végrehajtásra alkalmas közokirat megküldése a végrehajtásra kötelezett szernek.

Alaki és anyagi jogerő

A büntető ügydöntő határozatok (ítélet, ügydöntő végzés és a Legfelsőb Bíróság határozata) végrehajthatóságáról a Be. 588–589. §-a rendelkezik.

A bíróság ügydöntő határozatát a Magyar Köztársaság nevében hozza. A határozatok közös jellemzője, hogy csak bíróság jogosult ilyen döntést hozni, amelyben a terhelt büntetőjogi felelősségét bírálja el, a büntetőeljárást véglegesen lezárja és ha jogerőre emelkedik, beáll az alaki és anyagi jogerő (res iudicata) is.

Mindez természetesen a magyar bíróság által hozott ítéletek vonatkozásában áll fenn. Külföldi ítélet magyarországi végrehajtásához szükséges a büntetés-végrehajtás átvétele, amely külön jogszabályok alapján történik és a Fővárosi Bíróság kizárólagos hatáskörben hozott ügydöntő végzésének jogerőre emelkedése után hajtható végre.

A gyakorlatban vitás, hogy mi a különbség a szabadságvesztés végrehajtásának átvétele és a külföldi ítélet érvényének megállapítása között.

Egyes nézetek szerint a külföldi ítélet érvénye lényegét tekintve nem azonos a büntetés végrehajtásának átvételével. Mi e tekintetben részben eltérő álláspontot képviselünk.

A nemzetközi bűnügyi jogsegélyről szóló 1996. évi XXXVIII. törvény IV. fejezete egyebek mellett együtt szabályozza a külföldi ítélet érvényének megállapítását és szabadságvesztés büntetés átvételét is. A két jogintézmény között nézetünk szerint csupán annyi a különbség, hogy ha a külföldi bíróság által kiszabott szabadságvesztést az elítélt külföldön teljes egészében letöltötte, részben vagy egészben  felfüggesztette, feltételes szabadságra bocsátotta. Egyebekben úgy kell tekintetni, mintha bűncselekményeket magyar bíróság bírálta volna el. Utólagos végrehajtását tehát semmi nem zárja ki. Ilyen értelemben a külföldi ítélet érvényének elismerése a szabadságvesztés átvételének egyik speciális módja. Ha nem így lenne, sem összbüntetni, sem a felfüggesztett szabadság végrehajtását elrendelni, avagy feltételes szabadságot megszüntetni nem lehetne.

A törvény 48. § (6) bekezdése szerint, ha a külföldi bíróság részben felfüggesztett szabadságvesztést szabott ki, a magyar bíróság úgy ismeri el azt, mintha az elítéltet külföldön feltételes szabadságra bocsátotta volna. A törvény 47. § (3) bekezdése egyértelmű: „Ha a magyar bíróság a külföldi ítélet érvényét elismerte, úgy kell tekinteni, hogy a cselekményt a magyar bíróság jogerősen elbírálta.” Az elismeréssel az ítélet belföldivé válik, annak összes jogkövetkezményével együtt, ideértve a 9/2002. (V. 9.) IM r. 10. és további §-ait is. Utalunk itt arra, hogy ha a Fővárosi Bíróság az elítélt által már letöltött (ilyen lehet a teljes egészében való kitöltéssel, a feltételes szabadsággal, illetőleg a részben felfüggesztett szabadságvesztés végrehajtandó részének letöltésével kiállott) szabadságvesztések belföldi érvényének megállapításáról szóló végzésről kiállított értesítőt megküldi a Fővárosi Bv. Intézetnek.

Az 1/2010. (II. 26.) Büntető jogegységi határozat szerint a részben felfüggesztett szabadságvesztést kiszabó külföldi ítélet érvényének elismerésekor a feltételes szabadság tartamát mindig a Btk. 48. § (1) bekezdése alapján kell meghatározni, ha az rövidebb, mint a külföldi bíróság ítéletében megállapított felfüggesztés tartama. Abban az esetben, ha a Btk. 48. § (1) bekezdése alapján megállapított tartam meghaladná a külföldi bíróság ítéletében meghatározott felfüggesztés próbaidejét, úgy ez utóbbival azonos a feltételes szabadság tartama. A külföldi ítélet érvényének elismerése során a magyar Btk. szabályait kell alkalmazni, ezért a feltételes szabadság tartama a Btk. 48. § (1) bekezdése szerint azonos a szabadságvesztés hátralevő részével, amennyiben a felfüggesztett rész az egy évet meghaladja. Ennek megfelelően nincs törvényes lehetőség – a II. pont kivételével – a feltételes szabadság tartamának a felfüggesztés próbaidejével azonos tartamban történő meghatározására.

A bíróság ügydöntő határozatának lényege, hogy a terhelt büntetőjogi felelősségét birálja el, a büntetőeljárást véglegesen lezárja, és anyagi jogi jogerővel is rendelkezik (res iudicata).

A Be. formai segítséget is nyújt az ügydöntő és nem ügydöntő határozatok egymástól való elhatárolására, amikor a 257. § (2) bekezdésében előirja, hogy a bíróság ítéletét és ügydöntő végzését a „Magyar Köztársaság nevében” hozza.

Az alaki és anyagi jogerő akkor áll be, amikor a határozat rendes jogorvoslattal már nem támadható.

Jogerős és végrehajtandó az ítélet (ideértve az ügydöntő végzéseket és a Legfelsőbb Bíróság ilyen tartalmu határozatait is),

– ha ellene nincs helye fellebbezésnek,

– a kihirdetéskor jelenlévő összes fellebbezésre jogosult a kihirdetett határozatot tudomásul vette, vagy a háromnapos gondolkodási idő fellebbezés benyújtása nélkűl telt le,

– a fellebbezéssel élő jogosult a fellebbezését visszavonta (az ezt tartalmazó nyilatkozatának bíróságra érkezése napjával),

– ha az ügydöntő határozat közlése kézbesítéssel történik, a nyitva álló nyolcnapos határidő fellebbezés benyújtása nélkül telik le.

A tárgyalás mellőzésével (Be. XXVII. fejezet) hozott végzés ellen nem fellebbezésnek, hanem tárgyalás tartására irányuló kérelemnek van helye (amely szintén rendes jogorvoslat). A végzés azon a napon emelkedik jogerőre, amikor

– a tárgyalás tartására irányuló kérelem előterjesztésének határideje ilyen kérelem benyújtása nélkül telt le,

– az arra jogosult a kérelmét visszavonta, vagy

– a tárgyaláson szabályszerű idézés ellenére nem jelent meg, és távolmaradását alapos okkal nem mentette ki.

A nem jogosulttól származó fellebbezés a jogerőt nem érinti, az ilyen fellebbezést az elsőfokú bíróság utasítja el, amely ellen egyébként fellebbezésnek van helye.

Visszavont fellebbezést, tárgyalás tartása iránti kérelmet a nyitva álló határidőben sem lehet megismételni, úgyszintén tudomásul vett ítélet ellen fellebbezésnek az utóbb még nyitva álló határidőben sincs helye. Aki 3 nap gondolkodási időt kért, e határidő elmulasztása miatt igazolással nem élhet [Be. 325. § (1) bekezdés].

Az elsőfokú ügyész fellebbezésének visszavonása csak addig joghatályos, amíg az elsőfokú bíróság az iratokat nem terjesztette fel a főügyészség útján a másodfokú bíróságra. A felterjesztés első állomása ugyanis a másodfokú ügyészség, így ha a bíróság az iratokat már elküldte, a fellebbezésről való döntés a másodfokú ügyész hatáskörébe kerül.

Az ítéletet (végzés) jogerősítő záradékkal annak a bíróságnak a tanácselnöke látja el, amelynek eljárásában az jogerőre emelkedett. A záradék tanúsítja az ítélet jogerőre emelkedésének napját, illetőleg végrehajthatóságát. Részjogerő áll be azokra a rendelkezésekre, amelyekre a tárgyalás tartására irányuló kérelem vagy fellebbezés nem terjedt ki.

A törvényes végrehajtás elengedhetetlen feltétele, hogy a bíró/a tanács elnöke a jogerősitő záradékot igen pontosan, terheltekre és ezen belül rendelkezésekre lebontva rögzítse. Ha ugyanis a bíróság például a szabadságvesztés végrehajtását felfüggeszti, az a jogerőre emelkedéssel nyilvánvalóan nem válik végrehajthatóvá.

Az ítélet rendszerint több rendelkezést tartalmazhat. Így például büntetések, mellékbüntetés, intézkedés, felfüggesztés, polgári jogi igény, bünügyi költség előzetes mentesités stb.

Ha az ítéletnek például csak az elkobzásra, bűnügyi költségre, előzetes mentesítésre (stb.) vonatkozó rendelkezéseit támadják, a részjogerő a többi rendelkezésre beáll.

A záradékhoz a bíróság nincs kötve, így ha az jogszabálysértő, megfelelően módosítani lehet, illetőleg kell.

Ha a másodfokú bíróság törvénysértést észlel, a jogerőt is feloldhatja. Ha a fellebbezésre jogosult a Be. 65. §-a alapján igazolással él, és annak a fellebbezés elbírálására jogosult bíróság helyt ad, azzal az ítélet jogerejét is feloldja.

Ha a bíróság – a fenti módokon – a jogerősitó záradékot hatályon kívűl helyezi, illetőleg a jogerőt feloldja, ezzel mind az alaki mind az anyagi jogerő megszűnik, így erről haladéktalanul értesítenie kell a végrehajtásban közreműködő, illetőleg a végrehajtó szerveket. A jogerő feloldása ugyanis azzal jár, hogy megszűnik a terhelt elítélti státusa, alávetési kötelezettsége, így a végrehajtás törvényessége érdekében feltétlenűl szükséges, hogy a végrehajtó szervek erről haladéktalanul értesüljenek.

Res iudicata és rendkívüli perorvoslat

A büntetés-végrehajtás, illetőleg az ítéletek végrehajthatósága szempontjából fontos megkülönböztetni a rendes és rendkívüli jogorvoslatokat.

A magyar büntető  jogrendszer háromfokú rendes jogorvoslatot ismer. Ha az eljárás jogerősen befejeződik, a határozat végrehajtható, illetőleg végrehajtandó. A Be. 3. § (4) bekezdése szerint a Legfelsőbb Bíróság határozatai ellen nincs helye fellebbezésnek.

A Be.-ben szabályozott rendkívüli jogorvoslatok (perújítás, felülvizsgálat, jogorvoslat a törvényesség érdekében, valamint a jogegységi eljárás) önmagukban az ítélet jogerejét nem érintik, a végrehajtást nem akadályozzák, azonban  a rendkívüli jogorvoslat körében eljáró bíróságok a végrehajtást felfüggeszthetik, ha az elítélt már tölti például a szabadságvesztés büntetését, azt félbeszakíthatják.

A rendkívüli jogorvoslat iránti indítvány elutasítása az ítélet végrehajtását szintén nem érinti.

Ha a rendkívüli jogorvoslatot elbíráló bíróság a korábbi ítélet hatályon kívül helyezése mellett új határozatot hoz, az új ítéletet kell végrehajtani. Az így kiszabott büntetésbe, intézkedésbe természetesen beszámít a hatályon kívül helyezett ítélet alapján letöltött tartam is, illetőleg teljesitett más kötelezettség is.

Amikor a  bíróság  rendkívüli jogorvoslat körében a támadott jogerős  ítéletet hatályon kívül helyezi, mind az anyagi jogi, mind a perjogi ítélet megszűnik létezni és az elítélt státusa is megváltozik (attól függően, hogy az eljárás mely szakaszától rendeli a bíróság az eljárást megismételni), gyanúsítotti vagy vádlotti státuszba kerül. Ezzel egyidejűleg a perbíróság rendelkezik a terhelt szabadlábra helyezéséről, illetőleg eljárási kényszerintézkedésről.

Halasztás, részletfizetés, függőben tartás

Halasztásról – kivéve a közérdekű munka helyébe lévő szabadságvesztés –, részletfizetésről az ügyben eljárt I. fokú bíróság tanácselnöke/bíró rendelkezhet, illetőleg ha az ítélet a tárgyaláson nyomban jogerőre emelkedik, a jelenlévő elítélt és/vagy védője kérelmére a jogerős ítéletet hozó tanács elnöke/bíró dönt. Ennek elvi alapja az, hogy a perbíróság, ha az elítélt jelen van, a közvetlenség elve alapján a tanácselnök/bíró van olyan ismeretek birtokában, amely például a fontos okként felhozott körülményeket kellő alappal vizsgálja és megítéli. Úgyszintén a közvetlenség alapján nyert információk segítik a bírót abban, hogy a Be. 591. § (2) bekezdése alapján előterjesztett kérelem és orvosi igazolás alapján megítélje, hogy az elítélt betegsége nyilvánvalóan nem olyan súlyú, amely a további halasztást indokolná. Ugyanilyen elvi alapon helyezi a bv. bíró hatáskörébe a közérdekű munka helyébe lépő szabadságvesztés elhalasztását.

A fenti szabályokból következik egyébként, hogy a bv. bíró  sem halasztásban, sem részletfizetés tárgyában nem dönthet, kivéve a közérdekű munka helyébe lépő szabadságvesztés elhalasztását.

Megjegyezzük, hogy a bv. bíró halasztást a közérdekü munka helyébe lépő szabadságvesztésre, részletfizetést pedig a saját eljárása során felmerült bűnügyi költségre adhat.

A 9/2002. IM r. 21. § (3) bekezdése rendelkezik a szabadságvesztés végrehajtásának függőben tartásáról, amelyet szintén a perbíróság rendelhet el, a halasztási kérelem elbírálásáig. A függőben tartás a halasztásról szóló nem jogerős végzés, illetőleg a bv. irodának a határozatról való tudomásszerzéséig tart.

A halasztás vagy részletfizetés iránti kérelemnek a büntetés, illetőleg intézkedés végrehajtására nincs halasztó hatálya. Úgyszintén nincs halasztó hatálya az e tárgyakban hozott végzés elleni fellebbezésnek sem, ezért a nem jogerős elsőfokú végzést haladéktalanul meg kell küldeni a bv. irodának, illetőleg a bírósági gazdasági hivatalnak.

A végrehajtásra kötelezett szervek a törvényben és más végrehajtási jogszabályokban meghatározott módon kötelesek mindaddig eljárni, amíg a perbíróság – kegyelmi eljárás esetén az igazságügyért felelős miniszter a köztársasági elnök döntése előtt – másképp nem rendelkezik. Ezért célszerű, halasztási és részletfizetési kérelmeket közvetlenül a perbírósághoz benyújtani, mert ha az késve érkezik a bírósághoz, a bíróság annak elbírálását mellőzheti. [Be. 591. § (7) bek.]

A halasztásról és részletfizetésről szóló szabályok, így a bírói döntés is, kifejezetten büntetés-végrehajtási jogintézmény, amelyre így értelemszerűen az ügydöntő határozat jogerőre emelkedése után kerülhet sor. Ezért – fígyelemmel a Bv. tvr. 1. § (1) bekezdésére – a törvény erejénél fogva hatálytalan: ex tunc, ha már a meghozatalakor sem felelt meg a jogszabályoknak, ex nunc, ha az engedélyező végzés meghozatala után az elítélt más ügyben előzetes fogvatartásba kerül, vagy vele szemben véghajtandó szabadságvesztést vesznek foganatba. Ilyen esetben a bv. eljárása során figyelmen kívül hagyja a halasztásról szóló határozatot, és a halasztással érintett szabadságvesztési értesítőre bírói rendelvényt vezet és erről a halasztást engedélyező perbíróságot értesíti.

Ha a halasztásról szóló végzés már a meghozatalakor is jogszabályba ütközött, a bíróság azt saját hatáskörében hatályon kívül helyezheti, egyébként elegendő az elítélt kérelmét félbeszakítási kérelemként a bv. iroda útján, az elítéltet fogva tartó bv. intézet parancsnokának megküldeni.

A halasztásról szóló végzés tartalma szerint bírói engedély az alávetési kötelezettség későbbi teljesítéséről.

A halasztásról szóló végzés önmagában az elévülést nem szakítja meg, tehát a tartam az elévülési időbe beszámít. Ugyanakkor végzésben meghatározott lejárati napon ismét beáll az elítélt alávetési kötelezettsége, amely ipso iure elévülést félbeszakító hatású.

Függőben tartás

A 9/2002. IM r. 21. § (3) bekezdése rendelkezik a szabadságvesztés végrehajtásának függőben tartásáról, amelyet szintén a perbíróság rendelhet el a halasztási kérelem elbírálásáig. A függőben tartás a halasztásról szóló nem jogerős végzés, illetőleg a bv. irodának a határozatról való tudomásszerzéséig tart. A függőben tartás az elévülést nem szakítja félbe.

Bírói gyakorlat

1/2010. Büntető jogegységi határozat – 

3/2010. Büntető jogegységi határozat – A terhelt terhére benyújtott ügyészi felülvizsgálati indítvány a büntethetőség elévülését nem szakítja félbe.

84/2010. BK vélemény – Ha a bíróság az ügydöntő határozatban a pénzbüntetés részletekben történő megfizetését engedélyezi a Be. 592. §-a alapján sem újabb részletfizetés, sem halasztás engedélyezésére nem kerülhet sor.

BH1996. 79. I. Az elsőfokú bíróság felmentő ítélete ellen bejelentett ügyészi fellebbezésnek az ügyész által történt visszavonása nem joghatályos, ha a visszavonó nyilatkozat az iratok felterjesztése után érkezett az elsőfokú bírósághoz; ilyen esetben az elsőfokú bíróság részéről az ítélet jogerejének a megállapítására nem kerülhet sor.

BH1996. 79. II. Az ügyész által a felmentés miatt bejelentett azt a legfőbb ügyészi nyilatkozatot, amely az elsőfokú bíróság felmentő ítéletének minden vonatkozásban való helybenhagyására irányul: tartalmilag az ügyészi fellebbezés visszavonásaként kell értékelni; ezért a nyilatkozatnak a Legfelsőbb Bírósághoz érkezése időpontjára nézve kell megállapítani az elsőfokú bírósági ítélet jogerőre emelkedésének a napját.

BH1985. 408. Valamely bírósági határozat jogerőssé és végrehajthatóvá nyilvánítása tárgyában hozott záradék helyességét a bíróság utóbb maga is módosíthatja (megváltoztathatja).

BH1992. 749. Az a lehetőség, hogy a kézbesítés útján közölt ítélet ellen 8 napon belül van helye fellebbezésnek, nem jelenti azt, hogy a fellebbezésre jogosultnak e határidőn belül bármikor előterjesztett, a határozatot sérelmező kérelmét – függetlenül a korábban tett, azzal ellentétben álló nyilatkozatától – minden esetben joghatályos fellebbezésnek kellene tekinteni; ezért el kell utasítani a bv. intézetben a büntetését töltő elítélt fellebbezését, ha az összbüntetési ítélet kézhezvétele után úgy nyilatkozik, hogy az ítélet ellen nem kíván fellebbezni, majd utóbb kelt beadványában mégis fellebbezést jelent.

BH1999. 199. A büntetés-végrehajtási bíró által hozott elsőfokú végzés a fellebbezésre jogosultak azon nyilatkozatával, hogy nem kívánnak fellebbezéssel élni, nyomban jogerőre emelkedik. Az elítélt részéről az előbbivel ellentétes – még ugyanazon a meghallgatáson tett – perorvoslati nyilatkozat nem tekinthető joghatályosnak.

BH2001. 59. Ha a terhelt a másodfokú bíróság jogerős határozata ellen fellebbezést jelent be, ennek a törvényben kizárt fellebbezésnek az elutasítása nem az elsőfokú, hanem a másodfokú bíróság hatáskörébe tartozik. 

BH2000. 146., BH2002. 366. A szabadságvesztés végrehajtásának megkezdésére már egy alkalommal három hónapra engedélyezett halasztás akkor hosszabbítható  meg, ha az elítélt betegsége az életét közvetlenül veszélyezteti. Az életet közvetlenül veszélyeztető betegség megállapíthatóságának kérdésében igazságügyi orvos szakértő véleményét kell beszerezni, továbbá meg kell keresni a büntetés-végrehajtás központi egészségügyi szolgálatát annak közlésére, hogy a betegség a büntetés-végrehajtás keretében kezelhető-e. Az elsőfokú bíróság e tényfelderítő kötelezettségének elmulasztása a halasztás tárgyában hozott végzés hatályon kívül helyezését eredményezi [Be. 398. §].

BH2007. 254. I. A szabadságvesztés végrehajtása megkezdésének elhalasztására irányuló kérelem elbírálásakor a bíróságnak nem kell orvos szakértői véleményt beszerezni az elítélt egészségi állapotára vonatkozóan, ha semmilyen körülmény nem valószínűsíti, hogy az elítélt olyan betegségben szenved, amely életét közvetlenül veszélyezteti [Be. 591. § (2) és (4) bek.]. II. A halasztás feltételei vizsgálatánál a jogerős ítéletben kiszabott szabadságvesztés tartama az irányadó, nem pedig az előzetes fogva tartásban töltött idő folytán még le nem töltött szabadságvesztés tartama [Be. 591. § (1) bek.].

BH2004. 233. A két  évet meg nem haladó szabadságvesztés végrehajtásának megkezdésére adott halasztás elbírálásánál a jogerős ítéletben kiszabott szabadságvesztés teljes tartamát kell figyelembe venni és figyelmen kívül kell hagyni, hogy az elítélt különböző jogcímeken már fogva volt.

BH2001. 520. Ha a büntetés-végrehajtási bíró a pártfogó felügyelet szabályainak súlyos megszegése miatt az elítélt feltételes szabadságát megszüntette, a büntetés hátralevő részére halasztás nem adható.

2. § (1) Az elítélttel szemben csak az ítéletben és a törvényben meghatározott joghátrányok alkalmazhatók.

A Bv. tvr. 2. §-a garanciális rendelkezéseket tartalmaz valamennyi büntetésre és intézkedésre vonatkozóan. Kimondja, hogy az elítélttel szemben csak az ítéletben és törvényben meghatározott joghátrányok alkalmazhatók.

A különböző  büntetések és intézkedések eltérő  mértékben korlátozzák az elítélt jogait, a legsúlyosabb ezek közül a végrehajtandó szabadságvesztés, illetőleg más szabadságelvonással járó intézkedés, illetőleg eljárási kényszerintézkedés.

Az állam mint büntető hatalom is csak akkor korlátozhat alapjogot, ha azt egy másik alapvető jog vagy szabadság védelme, érvényesülése, illetve egyéb alkotmányos érték tekintetében teszi, de ebben az esetben is csupán akkor, ha a jogalkotó által kitűzött cél más módon nem érhető el. Az alapjog-korlátozás akkor alkotmányos, ha megfelel a szükségesség/arányosság követelményének. Ehhez az elérni kívánt cél fontossága és az ennek érdekében okozott alapjogsérelem súlya közötti megfelelő egyensúly szükséges. „Az alkotmányos alapjogok között vannak olyanok, amelyeket a fogva-tartás sem érinthet egyáltalán. Ilyen például az élethez és az emberi méltósához való jog.” [13/2001. (V. 14.) AB határozat]

A büntető  szankció (büntetések és intézkedések) – mint ultima ratio – szükségképpen alkotmányos jogokat korlátoz, egyeseket meghatározott tartamra ki is zár. Például a szabadságvesztés, illetőleg más szabadságelvonással járó intézkedés és eljárási kényszerintézkedés lényegi  tartalma éppen az, hogy időlegesen, törvényben, illetőleg ennek keretei között ítéletben (előzetes letartóztatás körében bírói végzésben) meghatározott tartamban – feltételes szabadságból kizárt életfogytig tartó szabadságvesztés esetén véglegesen – megfosztja a terheltet a szabad mozgáshoz és tartózkodási hely megváltoztatásához való jogától.

Az egyes szankciók végrehajtásának magyarázatánál külön kitérünk arra, hogy adott szankció mely alkotmányos jogot korlátoz, módosít, illetőleg zár ki. Amely jogot a büntető szankció, illetőleg eljárási kényszercselekmény nem korlátoz, nem módosít, az nyilvánvalóan nem korlátozható, sőt a szabadságelvonással járó szankciók véghajtására kötelezett szervek feladata az is, hogy e módosult, vagy a  szankcióval nem érintett jogai a terheltnek ne sérüljenek.

2. § (2) Az elítélt jogosult

a) az anyanyelvén vagy az általa ismert más nyelven megismerni a jogaira és a kötelezettségeire vonatkozó rendelkezéseket; a magyar nyelv nem tudása miatt nem érheti hátrány;

b) a büntetés végrehajtása során anyanyelvének használatára;

c) személyhez fűződő jogainak, így különösen a jó hírének, magántitkának, a személyes adatainak a védelmére, magánlakásának sérthetetlenségére.

Az anyanyelv használatának joga alkotmányos alapjog, amely jogrendszerünkben az összes jogágban alkalmazandó. Mivel a Bv. tvr. és más végrehajtási jogszabály a fentieken túl nem tartalmaz eltérő rendelkezéseket, így a Bv. tvr. 6. § (7) bekezdésére fígyelemmel a Be. megfelelő szabályait kell alkalmazni. Ennek megfelelően a tolmácsdíj, fordítási díj bűnügyi költség, amelyet az állam visel. Nem tartozik ebbe a körbe az olyan fordítási díj, amely azért merült fel, mert például az elítélt alávetési kötelezettségének nem tett eleget, megszökött és ellene EU és/vagy nemzetközi elfogató parancsot kellett kiadni, majd a kiadatás során az elfogató parancs szövegét és/vagy az ítéletet le kell fordíttatni.

A szabadságvesztés büntetését töltő elítélt, illtőleg előzetes fogvatartásban lévő terhelt jogosult a jogaira és kötelezettségeire vonatkozó rendelkezéseket anyanyelvén vagy az általa ismert más nyelven megismerni. Ez például a szabadságvesztés végrehajtása során azt jelenti, hogy a házirendet, a kényszerítő eszközökre vonatkozó rendelkezéseket le kell fordítani, a bv. intézet eljárása során tolmácsolást kell biztosítani, melynek költségei az intézetet terhelik.

Az Alkotmány 59. § (1) bekezdésében foglalt rendelkezést nyomatékosítja a törvény azzal, hogy kimondja, a személyhez fűződő jogok, így az elítélt jó hírének, magántitkának, a személyes adatainak védelme, a magánlakás sérthetetlensége a büntetetés, intézkedés végrehajtása során is biztosított.

2. § (3) Az elítéltek tekintetében az egyenlő bánásmód követelményét meg kell tartani.

Az 1993. évi Novella 1. §-a kimondta, hogy az elítéltek között nem tehető hátrányos megkülönböztetés nemzetiségi és etnikai hovatartozásuk, vallási vagy politikai meggyőződésük, társadalmi származásuk, nemük, illetőleg vagyoni helyzetük szerint. (Hatályos: 1993. IV. 15-től.)

A rendelkezés jelenleg hatályos szövegét az egyenlő bánásmódról és az esélyegyenlőség előmozdításáról szóló 2003. évi CXXXV. törvény (a továbbiakban: Esélytv.) 38. §-a állapította meg (hatályos: 2004. I. 1-jétől), összhangba hozva a két törvény rendelkezéseit. Az Esélytv. fogalmazza meg, hogy mit jelent az egyenlő bánásmód követelménye: „Az egyenlő bánásmód követelménye alapján a Magyar Köztársaság területén tartózkodó természetes személyekkel, ezek csoportjaival, valamint a jogi személyekkel és a jogi személyiséggel nem rendelkező szervezetekkel szemben e törvény rendelkezései szerint azonos tisztelettel és körültekintetéssel, az egyéni szempontok azonos mértékű fígyelembevételével kell eljárni.” (Esélytv. 1. §) Az Esélytv. külön is nevesíti a rendvédelmi szerveket azok között, amelyek eljárásaik és intézkedéseik során kötelesek az egyenlő bánásmód követelményét megtartani. [Esélytv. 4. § d) pont]

Az egyenlő emberi méltóságában sérelmet szenvedett személy számára az államnak megfelelő jogvédelmet kell biztosítania, így az elítéltek is igénybe vehetik az Esélytv. által biztosított közigazgatási jogi eljárást.

Az egyenlő bánásmód követelménye azt jelenti, hogy a kötelezetteknek tartózkodniuk kell minden olyan magatartástól, amelyek bizonyos tulajdonságaik alapján egyes személyek vagy személyek egyes csoportjaival szemben közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetést, megtorlást, zaklatást jelentenek, vagy az adott személyek jogellenes elkülönítéshez vezetnek.

A hátrányos megkülönböztetés tilalmát nemzetközi instrumentumok és Alkotmányunk is tartalmazza. Az Alkotmány 70/A. § (1)–(2) bekezdése szerint a Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politika vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül. Az embereknek az e szerinti bármilyen hátrányos megkülönböztetését a törvény szigorúan bünteti.

Az Esélytv. 8. §-a valamennyivel részletesebben tartalmazza a hátrányos megkülönböztetés tilalmazott eseteit. Eszerint közvetlen hátrányos megkülönböztetésnek minősül az olyan rendelkezés, amelynek eredményeként egy személy vagy csoport, valós vagy vélt a) neme, b) faji hovatartozása, c) bőrszíne, d) nemzetisége, e) nemzeti vagy etnikai kisebbséghez való tartozása, f) anyanyelve, g) fogyatékossága, h) egészségi állapota, i) vallási vagy világnézeti meggyőződése, j) politikai vagy más véleménye, k) családi állapota, l) anyasága (terhessége) vagy apasága, m) szexuális irányultsága, n) nemi identitása, o) életkora, p) társadalmi származása, q) vagyoni helyzete r) foglalkoztatási jogviszonyának vagy munkavégzésre irányuló egyéb jogviszonyának részmunkaidős jellege, illetve határozott időtartama, s) érdekképviselethez való tartozása, t) egyéb helyzete, tulajdonsága vagy jellemzője miatt részesül más, összehasonlítható helyzetben levő személyhez vagy csoporthoz képest kedvezőtlenebb bánásmódban. Az Esélytv. 9. §-a definiálja a közvetett hátrányos megkülönböztetés fogalmát is.

Összefoglalva: Az egyenlő bánásmód elve mint alkotmányos alapjog, zsinórmértéke mind a jogalkotónak, mind a jogalkalmazónak. Az egyenlő  bánásmód követelménye a diszkrimináció tilalmát foglalja magába. Az Alkotmánybíróság több határozatában [például 453/D/1998., 9/1990. (IV. 25.), AB határozat 1992. 280., 281–282.] kifejtette, hogy az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdése szó szerinti szövegétől eltérően („A Magyar Köztársaság biztosítja a terültén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az állampolgári jogokat, bármely megkülönbözetés, nevezetesen faj, szín, nem, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti, vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.”) nem csupán az Alkotmányban biztosított jogokra, hanem az egész jogrendszerre kiterjedően érvényesül.

A diszkrimináció  tilalma ugyanakkor nem jelenti minden megkülönböztetés tilalmát. Ezen túlmenően az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdése csak az azonos szabályozási körbe vont jogalanyok közötti olyan alkotmányos indok nélkül tett megkülönböztetést tiltja, amelynek következtében egyes jogalanyok hátrányos helyzetbe kerülnek. Ebből következik, hogy az egyenlő bánásmód követelménye a büntetés-végrehajtás körében is az egyes büntető szankciók által érintett, azonos jogi helyzetben lévő jogalanyok vonatkozásában értelmezhető, illetőleg alkalmazandó.

A 453/D/1998. AB határozat szerint: „… diszkrimináció tilalma nem jelenti minden megkülönböztetés tilalmát. Az a kérdés, hogy a megkülönböztetés az alkotmányos határok között marad-e, csakis a mindenkori szabályozás tárgyi és alanyi összefüggéseiben vizsgálható. Az Alkotmánybíróság több határozatában kifejtette, hogy az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdése csak az azonos szabályozási körbe vont jogalanyok közötti olyan alkotmányos indok nélkül tett megkülönböztetést tiltja, amelynek következtében egyes jogalanyok hátrányos helyzetbe kerülnek. Abban az esetben, ha a megkülönböztetés nem az emberi vagy alapvető állampolgári jog tekintetében történt, az eltérő szabályozás alkotmányellenessége csak akkor állapítható meg, ha az emberi méltósághoz való jogot sérti. Az Alkotmánybíróság ez utóbbi körben akkor tekinti alkotmányellenesnek a megkülönböztetést, ha a jogalkotó önkényesen, ésszerű indok nélkül tett különbséget az azonos szabályozási kör alá vont jogalanyok között. Ennek megítélésénél tekintettel kell lenni a szabályozás céljára is. [9/1990. (IV. 25.) AB határozat, ABH 1990, 46, 48.; 21/1990. (X. 4.) AB határozat, ABH 1990, 73, 77–78.; 61/1992. (XI. 20.) AB határozat, ABH 1992, 280, 281–282.; 857/B/1994. AB határozat, ABH 1995, 716, 717.; 848/B/1996. AB határozat, ABH 2000, 649, 654–655.; 30/1997. (IV. 29.) AB határozat, ABH 1997, 130, 140.; 39/1999. (XII. 21.) AB határozat, ABH 1999, 325, 342–343.; 11/2001. (IV. 12.) AB határozat, ABH 2001, 153, 159–160.; 27/2001. (VI. 29.) AB határozat, ABH 2001, 252, 255–256.; 1320/B/1996. AB határozat, ABK 2002. április, 184, 186.]”

2. § (4) Az elítéltet a büntetés és az intézkedés végrehajtása során jogorvoslati jog illeti meg.

Az Alkotmány 57. §  (5) bekezdése szerint  a Magyar Köztársaságban a törvényben meghatározottak szerint mindenki jogorvoslattal élhet az olyan bírósági, közigazgatási és más hatósági döntés ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti. A jogorvoslati jogot – a jogviták ésszerű időn belüli elbírálásának érdekében, azzal arányosan – a jelenlévő országgyűlési képviselők kétharmadának szavazatával elfogadott törvény korlátozhatja.

A jogorvoslati jog tehát  Alkotmányban biztosított jog: a Magyar Köztársaságban a törvényben meghatározottak szerint mindenki jogorvoslattal élhet az olyan bírósági, közigazgatási és más hatósági döntés ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti. Így a jogorvoslati jog mindenkit megillet, akivel szemben az állam (arra jogosított és kötelezett szervei) a büntetés vagy intézkedés végrehajtása során döntést hoz. A Bv. tvr.-ben a szabadságvesztésre ítéltek jogorvoslati jogát – bv. bírói végzés vonatkozásában – fellebbezésnek, államigazgatási-végrehajtási kérdésekben panasznak nevezi.

A jogorvoslati jog magában foglalja, hogy az elítélt a bv. bíró végzése ellen fellebbezhet, a bv. intézet határozata, intézkedése ellen panasszal élhet, illetve törvényben meghatározott esetekben a bv. bíróhoz fordulhat. Ugyancsak élhet a jogorvoslati jogával a nem büntetés végrehajtásával kapcsolatos ügyében, ennek szabályait más civiljogi jogszabályok tartalmazzák.

2. § (5) Az elítélt fontos okból – személyi vagy családi körülményei, egészségi állapota miatt – a büntetése végrehajtásának félbeszakítását kérheti.

Az elítélt fontos okból a büntetése félbeszakítását kérheti. Ez a rendelkezés vonatkozik a szabadságvesztésre [Bv. tvr. 22. §], a közérdekű munkára [Bv. tvr. 65. § (2) bek.], kitiltásra [Bv. tvr. 74. § (3) bek.] javítóintézeti nevelésre [Bv. tvr. 106. § (2) bek. b) pontja], az elzárásra [Bv. tvr. 122. § (3) bek., 1998. évi LXIX. tv. 115. § (2)–(5) bek.].

A szabadságvesztés félbeszakítására időtartamtól függően a bv.intézet parancsnoka, a bv. országos parancsnoka és az igazságügyért felelős miniszter jogosult.

A Bv. tvr. rendelkezései lehetővé teszik továbbá az intézkedések közül a javítóintézeti nevelés félbeszakítását.

A Bv. tvr. szabályozási körébe tartozó jogintézmény az elzárás végrehajtása, amely félbeszakításának alapját a szabálysértésekről szóló 1999. évi LXIX. törvény (a továbbiakban: Szabs. tv.) tartalmazza. [115. § (2)–(5) bekezdés].

Általánosságban még célszerű itt rögzíteni, hogy ha a jogerős és végrehajtandó ügydöntő határozattal szemben rendkívüli jogorvoslattal élnek, az e tárgyban eljáró bíróság a büntetést- intézkedést félbeszakíthatja.

A félbeszakítás intézményéről a maga helyén részletesen szólunk.

2. § (6) Az elítélt köteles magát a büntetés, illetőleg az intézkedés végrehajtásának alávetni.

A terhelt és az állam között az ítélet jogerőre emelkedésével létrejön a büntetés-végrehajtási jogviszony. Ennek első szakasza maga az alávetési kötelezettség, amely tartalmilag különösen a következőt jelenti.

Az elítélt köteles az ítéletben meghatározott szankció végrehajtása érdekében az állam arra jogosított végrehajtó, illetőleg végrehajtásban közreműködő szervek rendelkezésére állni, tiltó szankciók esetén adott magatartástól tartózkodni.

A kötelezettségek teljesitése kikényszeríthető, az egyes büntetések és intézkedések jellege szerint. Ilyen jogkövetkezmények lehetnek – a teljesség igénye nélkül – lakcímfígyelés, körözés elrendelése, elővezetés, elfogatóparancs kibocsátása [Bv. tvr. 6/A. §], nemzetközi és európai elfogatóparancs kibocsátása [1996. évi XXXVIII. tv. 32. §; 2003. évi CXXX. tv. 3. §], feltételes szabadság lehetőségéből kizárás [Btk. 47. § (4) bek. e) pontja], pénzbüntetés meg nem fizetése esetén, illetve munkakötelezettség megszegése esetén közérdekű munka szabadságvesztésre átváltoztatása [Btk. 50. § (1) bek.], szabadságvesztés, előzetes letartóztatás, kényszergyógykezelés során kényszerítő eszközök használata [Bv. tvr., Bv. Sztv., Eü. tv.], járművezetés az eltiltás alatt szabálysértési szankció [Szabs. tv. 156/A. §], kitiltás szabályainak megszegése esetén szabálysértési szankció [Szabs. Kormr. 15. §], pénzbírság meg nem fizetése esetén tartozás adók módjára behajtása, illetve közérdekű munkára vagy elzárásra átváltoztatás [Szabs. tv. 111. § (2), (4), (12) bekezdései], kiutasítás [Btk. 61. §] esetén a beutazási és tartózkodási tilalom megszegése bűncselekményt valósít meg (Btk. 214. §), pártfogó felügyelet magatartási szabályainak megszegése esetén felfüggesztett szabadságvesztés végrehajtásának elrendelése, feltételes szabadság megszüntetése [Btk. 91/A. § d) pontja, Btk. 48. § (4) bek. 3. mondat].

A szabadságvesztéshez mint a legsúlyosabb büntetési nemhez fűzi a törvény a legszigorúbb jogkövetkezményeket. [Bv. tvr. 6/A. §, a illetőleg a Btk. 47. § (4) bekezdés e) pontja, Bv. tvr. 17. §, Btk. 245. § (1)–(2) bek.]

Kapcsolódó joganyag

1995. évi II. törvény a Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmányának kihirdetéséről

Bírói gyakorlat

21/2007. BK vélemény – a hatályon kívül helyezett BK 46. számú állásfoglalás felülvizsgálatáról

4/2007. BK vélemény – 1. Ha a nyomozási bíró a jelenlevőkkel szóban közli a határozatát [Be. 262. § (2) bek.], annak lényegét tolmácsolni kell. A határozat lefordítása a Be. 9. § (3) bekezdése értelmében csak akkor kötelező, ha kézbesítés útján közlik. Tehát a kihirdetés útján közölt, később írásba foglalt nem ügydöntő határozat lefordítását a törvény nem írja elő. A Be. 262. § (6) bekezdése a kihirdetés útján közölt ügydöntő határozat lefordításáról és kézbesítéséről rendelkezik.

2. A bírósági eljárásban is az ügyész feladata, hogy az általa kibocsátott hivatalos iratokat, amelyeket a Be. szerint az eljárás más részvevőjének kézbesíteni kell, lefordítva küldje meg a bíróságnak.

569/B/1999. AB határozat – „… büntetés-végrehajtási intézetben fogvatartottak szintén különleges helyzetben vannak. A Bv. tvr. hatálya alá tartozó személyeket is megilletik az alapjogok, de a fogva tartás ténye és az azáltal elérendő törvényes cél miatt a jogszabályok az elítéltek alapjog gyakorlásához fűződő jogát korlátozzák. Az Alkotmánybíróság a 13/2001. (V. 14.) AB határozatában már foglalkozott az egyes alapvető jogok gyakorlásának a büntetés-végrehajtási intézetben fogvatartottak helyzetéből fakadó korlátozásával. E döntés alapján az alkotmányos alapjogok között vannak olyanok, amelyeket a fogva tartás végrehajtása egyáltalán nem érinthet. Ilyen például az élethez és az emberi méltósághoz való jog. A fogva tartás lényegéből következően kizárt a személyi szabadság, a szabad mozgás és a tartózkodási hely szabad megválasztása jogának teljes érvényesülése. A véleménynyilvánítási szabadság viszont azon alapjogok közé tartozik, amely változatlanul tovább él ugyan a fogva tartás során, de amelynek gyakorlása és megnyilvánulása a büntetés-végrehajtás ténye és a körülmények által meghatározott.” (ABH 2001, 177, 193.)

5/1992. (I. 30.) AB határozat

3. § A büntetések és az intézkedések végrehajtását a bíróság rendeli el. Az ügyész által megállapított pártfogó felügyelet végrehajtásáról az ügyész rendelkezik. A végrehajtás a bíróság, a büntetés-végrehajtási szervezet, a rendőrség, valamint az e törvényben meghatározott más szervek feladata, a végrehajtásban más szervek és szervezetek is közreműködnek.

A büntetőügyben eljáró bíróság feladata a végrehajtásban

A Be. 590. §-a értelmében a büntetések és intézkedések végrehajtása, valamint a rendbírság, a rendbírság helyébe lépő elzárás és az államot illető bűnügyi költség behajtása végett  az a bíróság intézkedik, amelynek eljárásában az végrehajthatóvá válik. A bíróság ún. értesítőt állít ki a döntéseiről. Az értesítő olyan, a jogerős  ítéletet hozó tanácselnök/bíró  által kiállított, a végrehajtás alapjául szolgáló közokirat, amely elítéltenként és szankciófajtánként külön-külön tartalmazza az ítélet adatait. Külön-külön értesítőt kell kiállítani a büntetésekről és intézkedésekről, ha adott büntetési, illetőleg intézkedési nem végrehajtása más-más végrehajtó szerv hatáskörébe tartozik.

A végrehajtásra kötelezett szervek dolgozói – a szükséges ellenőrzésen túl – feladataikat nem az ítélet, hanem az arról kiállított értesítő adatai alapján végzik. Más kérdés, hogy a büntetés-végrehajtási jogszabályokba mint folyamatokba beépített ellenőrzési szabályok kötelezik a végrehajtó, illetőleg abban közreműködni köteles szerveket, illetőleg személyeket, hogy az ítéletet és az arról kiállított értesítőt összevessék, ellenőrizzék, ideértve a végrehajtást kizáró, vagy időlegesen korlátozó okokat is. Aki a hibát  észleli – és saját hatáskörében nem korrigálhatja –, köteles haladéktalanul tájékoztatni a kijavításra hatáskörrel és illetékességgel rendelkező bíróságot, ügyészi döntés esetén az ügyészt, aki haladéktalan intézkedésre köteles. Csak az értesítő pontos és hiánytalan kitöltése biztosítja a törvényes végrehajtást, bármely pontatlanság, hiány pedig veszélyezteti a végrehajtás törvényes rendjét, akár  jogellenes fogva tartáshoz vagy éppen a végrehajtás elmaradásához vezethet.

Egyes vagyoni jellegű  kötelezettségek, továbbá az ügyész által elrendelt pártfogó felügyeletről szóló rendelkezés esetén elegendő az ítélet, illetve az ügyészi határozat megküldése az illetékes szervhez.

A bv. bíró feladata

A büntetés-végrehajtási bíró feladatköre három, viszonylag elkűlönült részre osztható:

– a szabadságvesztés (ideértve a más büntetés helyébe lépő szabadságvesztést is) végrehajtása körében közigazgatási feladatokat lát el, az elítélt alávetési kötelezettségének teljesítése érdekében;

– dönt a tvr. II. fejezetébe tartozó hatáskörébe utalt igazságszolgáltatási jellegü ügyekben;

– a közérdekü munka végrehajtása a bv. bíró feladata, amelyben a pártfogó felügyelő közreműködik.

A büntetés-végrehajtási szervezet feladata

A büntetés-végrehajtási szervezet az államnak a társadalommal szembeni alkotmányos  kötelezettségét teljesíti szabadságelvonással járó szankciók és eljárási kényszerintézkedések végrehajtása.

Feladatkörébe tartozik:

– a szabadságvesztés (ide értve a pénzbüntetés és közérdekű munka helyébe lépő szabadságvesztést),

– az előzetes letartóztatás (beleértve a fiatalkorúak ellen elrendelt előzetes letartóztatást is, ha a bíróság azt bv. intézetben rendeli végrehajtani, vagy később ügyészi indítványra a bíróság a javítóintézeti elhelyezést megváltoztatja),

– a szabálysértési elzárás, valamint a Be. 161. §-a alapján a rendbírság helyébe lépő (az Sztv. szabályai szerint végrehajtandó) elzárás, ideiglenes kényszergyógykezelés és kényszergyógykezelés végrehajtása, továbbá

– az elítéltek önként vállalt, kábítószerrel összefüggő gyógyító, megelőző tevékenysége.

A pártfogó felügyelő feladata

A pártfogó felügyelő a büntetőeljárásban a terheltről mintegy szakértőként készít a nyomozói, az ügyészi vagy a bírói döntéshez segítséget nyújtó pártfogó felügyelői véleményt vagy környezettanulmányt. Ezen túlenően a büntetés-végrehajtás körében:

– a közérdekű munka végrehajtásával kapcsolatban a végrehajtás helyének előkészítése és a végrehajtás ellenőrzése,

– a pártfogói felügyelet végrehajtása, továbbá

– a büntetés végrehajtását követően a terhelt beleegyezése esetén az utógondozói, szociális jellegű tevékenység,

– s mindez kiegészülhet a felek egyetértése és a hatóság döntése esetén a terhelt és a sértett közötti mediációval.

A rendőrség feladata a végrehajtásban

A rendőrség bünmegelőzési feladatával összefüggésben közreműködik a különböző büntetések és intézkedések végrehajtásában, együttmüködve a végrehajtásért felelős szervekkel.

A tiltó szankciók (lásd a Bv. tvr. VII. fejezetéhez fűzött magyarázatot) végrehajtása a rendőrség feladatkörébe tartozik, a kiutasítást a rendőrség idegenrendészeti hatósága végzi.

A bírósági gazdasági hivatal feladata

A bíróságok működésével összefüggő gazdálkodási és pénzügyi teendők ellátására a megyei bíróság szervezetében működő bírósági gazdasági hivatal (a továbbiakban: BGH) feladatkörébe tartozik a büntetőeljárás során lefoglalt és a kezelésébe tartozó bűnjelek nyilvántartása, az elkobzott vagy előzetesen értékesíteni rendelt bűnjelek értékesítése, illetőleg az ellenérték beszedése, a büntetőeljárás során alkalmazott vagyoni jellegű joghátrányok, az államot illető vagyoni követelések (ideértve a rendbírságot és a költségek megfizetésére kötelezést), valamint a polgári ügyben eljárt bíróság által kiszabott rendbírság, illetőleg pénzbírság előírásával és beszedésével, a beszedés szorgalmazásával kapcsolatos teendők.

A BGH illetékessége kiterjed arra a bíróságra, amelynek szervezetében működik, továbbá a megyei bíróság területén működő helyi és munkaügyi bíróságokra.

Ha jogszabály eltérően nem rendelkezik, az önkéntes teljesítés elmaradása esetén a BGH az állam javára fennálló követelést bírósági végrehajtás útján érvényesíti.

A bírósági végrehajtó végrehajtási feladatai

A bírósági végrehajtó a Vht. szabályai szerint közreműködik a bírósági gazdasági hivatal feladatkörébe tartozó végrehajtásban, illetőleg a vagyonelkobzás végrehajtása a bírósági végrehajtó feladata.

Az ügyész büntetés-végrehajtási feladatai

Az ügyész a büntetés-végrehajtási felügyelet során ellenőrzi:

– a büntetés-végrehajtási intézetekben (a továbbiakban: bv. intézet) és a nyomozó hatóságoknál a szabadságvesztés, az őrizet és az előzetes letartóztatás, a kényszergyógykezelés és az ideiglenes kényszergyógykezelés, az idegenrendészeti eljárásban elrendelt őrizet, a szabálysértési és a pénzbírságot helyettesítő elzárás, valamint a nyomozó hatóságok előállító helyiségeiben foganatosított személyes szabadságkorlátozás végrehajtásának;

– a büntetések és az intézkedések végrehajtásának;

– a házi őrizet végrehajtásának;

– a bűnügyi nyilvántartás;

– az utógondozás végrehajtásának törvényességét.

Az ügyész közreműködése a bv. bírói eljárásokban:

– indítványt tesz a feltételes szabadság megszüntetésére, a közérdekű munka végrehajtása során más munkahely kijelölésére, a közérdekű munkának szabadságvesztésre való átváltoztatására, a kiutasítás végrehajthatósága kizártságának, illetve a kiutasítás végrehajthatóságának megállapítására;

– részt vesz a büntetés-végrehajtási bíró által tartott tárgyaláson, az életfogytig tartó szabadságvesztésre ítélt, valamint az előzetesen letartóztatott büntetés-végrehajtási bíró által tartott meghallgatásán, továbbá a meghallgatáson akkor is részt vesz, ha azt szükségesnek tartja;

– a büntetés-végrehajtási intézet, továbbá a büntetés-végrehajtásban közreműködők (közérdekű munka végrehajtására kijelölt munkahely, pártfogó felügyelő, rendőrség, önkormányzat stb.) ez irányú kérésére, illetve saját kezdeményezésére indokolt esetben fellebbezéssel él a büntetés-végrehajtási bíró által hozott végzés ellen.

A végrehajtás ellenőrzésére, segítésére jogosult szervezetek

Számos civil, karitatív és egyházi szervezet nyújt segítséget az elítéltek részére már a szabadságvesztés végrehajtása alatt és szabadulásuk után is. Munkájuk nagyban hozzájárul az elítéltek társadalomba való visszailleszkedéséhez.

Ezen túlmenően számos olyan civil szervezet is működik, amelyek részt vesznek a fogvatartottak jogainak védelmezésében, és ellenőrizhetik az elítéltek elhelyezési körülményeit is. Ilyen szervezet például a Magyar Helsinki Bizottság, a külföldi elítéltek vonatkozásában pedig a Mahatma Gandhi Emberi Jogi Egyesület. (A témakör részletesebb kifejtését lásd a Bv. tvr. vonatkozó fejezetéhez fűzött magyarázatnál.)

4. § A büntetés, illetőleg az intézkedés végrehajtását

a) az arra jogosult hatóság jogszabályban meghatározott feltétel esetén félbeszakíthatja,

b) jogszabályban meghatározott okok kizárják.

A  Bv. tvr. 4. § a) pontjában rögzített szabály minden, a Bv. tvr. hatálya alá tartozó jogintézmény tekintetében rendelkezik a törvény, illetőleg más jogszabály [1999. évi LXIX. tv. 115. §], azonban ennek konkrét gyakorlatát a különböző jogintézményekhez fűzött magyarázatunkban mutatjuk be. 

A büntetés végrehajtását kizáró okok

A Btk. 66. §-a rendelkezik a büntetés végrehajtását kizáró okokról, amelyek az alábbiak lehetnek:

– az elítélt halála,

– a büntetés elévülése,

– kegyelem,

– törvényben meghatározott egyéb ok.         

Az elítélt halála

Az elítélt halála a büntetések végrehajthatóságát értelemszerűen kizárja, feltéve, hogy a halál az ítélet jogerőre emelkedését követően állt be.

Nem vonatkozik azonban ez a kizárási ok olyan vagyon elleni szankciókra (például elkobzás, vagyonelkobzás), amelyek tulajdonjoga az ítélet jogerőre emelkedésével az államra száll.

Ha utóbb megállapítható, hogy az elítélt még a határozat jogerőre emelkedése előtt elhunyt, akkor hiányzik az anyagi jogerő. Ez esetben nézetünk szerint nem a Btk. 66. § a) pontja alapján kell a végrehajtást kizáró okot megállapitani, hanem a jogerősitő záradékot kell hatályon kívül helyezni és a büntető eljárást megszüntetni.

Elévülés

Az elévülés az idő múlásához kötött végrehajtást kizáró ok. Ha az ítélet jogerőre emelkedése után a törvényben meghatározott idő – elévülést félbeszakító intézkedés nélkül – eltelik, a büntetést többé már nem lehet végrehajtani.

Fontos már itt, az általános rendelkezések magyarázatánál leszögezni, hogy az elévülés a büntetés végrehajtásához kötött jogintézmény. Ezért, ha az elévülés szabályai változnak – eltérő törvényi rendelkezés hiányában –, azt a törvényt kell alkalmazni, amely az ítélet jogerőre emelkedésétől hatályos.

Az elévülés tartamát és részletszabályait a Btk. 67–68. §-ai tartalmazzák.

A Bv. tvr. 23. §-a a végrehajtandó szabadságvesztéseknek a Btk. 68. §-án túlmenően, speciális elévülési szabályokat tartalmaz. Már itt az általános rendelkezések körében célszerű  hangsúlyozni, hogy Bv. tvr. 23. §-ának  rendelkezései kizárólag a Btk. 40. §-ában meghatározott, perbíróság által kiszabott szabadságvesztésekre vonatkozik.

A más büntetés helyébe lépő szabadságvesztés a pénzbüntetés (ide értve a 2010. május 1-je előtti Btk. alkalmazásával kiszabott pénzmellékbüntetést is) és a közérdekű munka. Sem a közérdekű munka, sem a pénzbüntetés, attól, hogy azt szabadságvesztésre változtatják, nem változik a Btk. 40. § (2) bekezdése szerinti szabadságvesztésre, hanem csupán az adott büntetési nem végrehajtásának módja változik.

A büntetés elévülésének  kezdőnapja az ítélet jogerőre emelkedésének napja. Ha azonban a szabadságvesztést a bíróság részben vagy egészében felfüggeszti, a szabadságvesztés elévülése a felfüggesztés próbaideje lejártának napja. Ezzel összefüggésben fontos megjegyezni, hogy a próbaidő meghosszabbodásáról a Btk. 91. § (2)–(3)  bekezdése rendelkezik.

Ha az elítélt a szabadságvesztés végrehajtása alatt megszökik, az elévülés  határideje a szökés napjával ismét elkezdődik. Ha az elítélt részben felfüggesztett szabadságvesztés végrehajtandó része alatt szökik meg, az elévülés az egészében végrehajtandó szabadságvesztésre irányadó szabályok szerint alakul.

Ha az elítélt jogszerűen távozik a bv. intézetből, de a megadott időpontban nem tér vissza,  az elévülés határideje attól a naptól kezdődik, amikor még büntető jogkövetkezmények nélkül visszatérhetett volna.

Ugyanakkor a Btk. 68. § (4) bekezdésében foglalt – elévülést félbeszakító – okok kiterjednek a Btk. 67. § (1)–(3) bekezdése szerinti büntetésekre is, így a

– közérdekű munkára,

– pénzbüntetésre,

– kitiltásra,

– foglalkozástól, járművezetéstől, közügyektől eltiltásra, valamint a

– kiutasításra.

A (4) bekezdés szövege: „Az elévülést félbeszakítja az elítélt ellen a büntetés végrehajtása végett tett intézkedés. A félbeszakítás napjával az elévülés ismét elkezdődik.”

Amely szerv, személy a büntetés végrehajtására vagy abban való közreműködésre köteles, annak a büntetés végrehajtását célzó intézkedése az elévülést megszakítja.

A halál és elévülés címén beálló végrehajtást kizáró ok megállapítására a büntető ügyben eljárt elsőfokú bíróság rendelkezik hatáskörrel és illetékességgel, akkor is, ha a bíróság közérdekű munkát szabott ki.

Kegyelem

A végrehajtási kegyelem szempontjából is különbözik a közkegyelem, amelyet az Országgyűlés törvényben gyakorolhat, és a Köztársasági elnök kivételes, egyéni kegyelmezési jogköre, amelyet az igazságügyért felelős miniszter ellenjegyzésével gyakorolhat. Mindkét kegyelmezési jog korlátlan abban az értelemben, hogy bármely büntetésről, intézkedésről szabadon rendelkezhet, azzal azonban, hogy a kegyelemmel érintett büntetést csak a magyar büntető rendszerben létező szankcióval helyettesítheti, enyhítheti.

Törvényben meghatározott kizáró okok

A büntetés-végrehajtás körében rendkívül fontos végrehajtást kizáró ok például, ha az elítélt a szabadságvesztés büntetését kiállotta. Ennek három esete lehetséges:

– az elítélt a büntetést teljes egészében kitöltötte,

– az elítéltet feltételes szabadságra bocsátották, és annak tartama sikeresen letelt,

– az elítélt kegyelemmel szabadult.

A két utóbbi esetben csak akkor lehet a végrehajtás folytatásáról rendelkezni, ha a törvényben meghatározott ok beáll. Így például, ha a büntetés hátralévő tartamának végrehajtását felfüggesztik, akkor is csak a törvényben meghatározott okból lehet annak végrehajtását utóbb elrendelni.

A kiállott büntetések vonatkozásában a korábban indított bv. bírói eljárásokat meg kell szüntetni, mert a büntetés-végrehajtási jogviszony megszűnésével azok okafogyottá válnak.

Ezen túlmenően még számos ok ismert, így például az életfogytig tartó szabadságvesztés mellett a határozott tartamú szabadságvesztés, valamint a közérdekű munka nem hajtható végre. Ha a szabadságvesztését töltő elítélt kóros elmeállapotúvá [Btk. 24. § (1) bekezdés] válik, a szabadságvesztést nem lehet végrehajtani, és az IMEI-ben kell az elítéltet elhelyezni [Bv. tvr. 31. § (1) bekezdés]. A pénzbüntetés helyébe lépő szabadságvesztés egészében vagy részben nem hajtható végre, ha utóbb a pénzbüntetést (vagy annak egy részét) megfizetik. [Bv. tvr. 69. §]

Bírói gyakorlat

3/2010. Büntető jogegységi határozat – A terhelt terhére benyújtott ügyészi felülvizsgálati indítvány a büntethetőség elévülését nem szakítja félbe.

5/2008. Büntető  jogegységi határozat – A jogerős ügydöntő határozattal kiszabott pénzbüntetés elévüléséről

17/2007. BK vélemény – Az előzetes letartóztatásban lévő terheltnek tehát az ítélet jogerőre emelkedésekor a bíróság a büntetés végrehajtására halasztást nem adhat; ez a szabadságvesztés félbeszakítását jelentené, amit az 1979. évi 11. törvényerejű rendelet 22. §-ának (1) bekezdése szerint a büntetés-végrehajtási intézet parancsnoka, a büntetés-végrehajtás országos parancsnoka vagy az igazságügyért felelős miniszter engedélyezhet. (Bírósági Határozatok 2008. évi 2. szám.)

Legfelsőbb Bíróság B.2032/2009. határozata – Az elévülés olyan büntető anyagi jogi természetű jogintézmény, amely a törvényben meghatározott kezdőnaptól számított elévülési idő elteltével az elkövető büntethetőségét megszünteti, függetlenül attól, hogy az elévülés bekövetkezte munkanapra vagy ünnep-, illetve munkaszüneti napra esik-e [Btk. 32. § b) pont, Btk. 33–34. §-ok].

BH2007. 147. Felfüggesztett szabadságvesztés végrehajthatóságának elévülése kizárja, hogy a bíróság a felfüggesztés próbaideje alatt elkövetett cselekmény miatt a felfüggesztett szabadságvesztés végrehajtását elrendelje. A próbaidő alatt elkövetett cselekmény miatt kiszabott szabadságvesztés végrehajtása azonban nem függeszthető fel [1978. évi IV. törvény 67. § (1) bek. d) pont, 68. § (1) bek., 90. § a) pont, 91. § (1) bek. b) pont, 100. § (3) bek.].

BH2004. 446. Felfüggesztett szabadságvesztés végrehajtásának elrendelhetősége, a büntetés elévülésének értelmezése (Btk. 89. §, 91. §, 67. §).

BH2000. 188. I. A büntetés végrehajtását kizáró okként figyelembe jövő elévülést kizárólag az olyan hatósági intézkedés szakítja félbe, amelyet az arra illetékes hatóság a büntetés végrehajtásának az érdekében tesz; ezért az ügyviteli jellegű hatósági intézkedésnek nincs elévülést félbeszakító hatása [1978. évi IV. törvény 66. § b) pont, 67. § (1) bekezdés d) pont, 68. § (1) és (3) bekezdés].

BH1999. 194. Az ismert lakcímmel rendelkező, de ismeretlen helyen tartózkodó és elfogatóparancs alapján körözött elítélttel szemben a lakcímének közlése iránti bv. bírói megkeresés nem tekinthető a büntetés végrehajtása végett tett intézkedésnek, ezért nem eredményezi az elévülés félbeszakítását [Btk. 67. § (1) bek. d) pont, 68. § (3) bek.].

BH1989. 468. Ha a terhelt a feltételes szabadság tartama alatt újabb bűncselekményt követ el, nem kerülhet sor a feltételes szabadság megszüntetésére, ha a korábbi bűncselekmény büntetése már elévült; ez azonban az újabb ügyben a feltételes szabadságból való kizárás kimondását nem érinti [Btk. 48. § (4) bek., 47. § (3) bek. b) pont, 67. § (1) bek. d) pont].

BH1989. 299. A feltételes szabadságra bocsátás törvénysértő megszüntetése az elévült szabadságvesztés esetén [Btk. 48. § (4) bek., 67. § (1) bek. d) pont].

BH1988. 258. A feltételes szabadság törvénysértő megszüntetése a büntetés elévülése folytán [Btk. 67. § (1) bek. d) pont, 48. § (4) bek.].

BH1986. 215. A feltételes szabadság törvénysértő megszüntetése olyan esetben, amikor a korábbi szabadságvesztés végrehajthatósága – elévülés folytán – kizárt [Btk. 48. § (4) bek., 67. § (1) bek. d) pont, 68. § (3) bek.].

BH1984. 217. Ha az elítélt a felfüggesztett szabadságvesztés próbaideje alatt megszegi a pártfogó  felügyelet szabályait, az elévülési időn belül akkor is helye van a végrehajtás elrendelésének, ha a próbaidő már letelt [Btk. 91. § (1) bek. c) pont, 67. § (1) bek., 68. § (1) bek.].

5. § A büntetést és az intézkedést az ítéletben, illetőleg a jogszabályban meghatározott tartamban kell végrehajtani. A büntetésbe minden megkezdett nap beszámít, végrehajtásának utolsó napját naptári nap szerint kell megállapítani.

A Bv. tvr. 5. §-a tartalmazza az ún. anyagi jogi számítási módszert, amely merőben különbözik az eljárási határidők számításának módjától (Be. 64. §), amelybe a közlés napja nem számít be, és ha a határidő utolsó napja munkaszüneti napra esik, a határidő a következő munkanapon jár le.

Az anyagi jogi számítás körében értelemszerűen nincs jelentősége annak, hogy adott naptári nap munkaszüneti nap-e vagy sem.

Kulcsfontosságú szabály, hogy a büntetésbe minden megkezdett nap beszámít. Így van ez minden szabadságelvonással járó kényszerintézkedés, illetve büntetés vagy intézkedés esetén is. Ha például a terheltet a rendőrség 11 óra 56 perkor őrizetbe veszi, a 4 perc is, mint megkezdett nap, egy egész napnak számít.

A Btk. 49–50. §-aiban szabályozott közérdekű munkát a bíróság órákban állapítja meg, a helyébe lépő szabadságvesztés esetén 6 óra közérdekű munka egy napi fogházbüntetésnek felel meg. Itt is érvényesül, hogyha a számítás eredményeként kevesebb, mint hat óra marad fenn, az is egy egész napnak számít.

Gyakorta előfordul, hogy a terheltet szabadságvesztéséből hajnalban kiengedik, ez a szabadságvesztésébe még beszámít. Ugyanakkor, ha még azon a napon újabb bűncselekmény miatt őrizetbe veszik, az a nap a következő büntetésébe is beszámít.

Hasonló eset, amikor az elítélt több, összbüntetésbe nem foglalható végrehajtandó szabadságvesztést tölt és az első büntetéséből feltételesre bocsátják. A feltételes szabadság törvényi esedékességének napján az elítélt a feltételes szabadsággal érintett büntetésből de iure szabadul, ugyanakkor ugyanazon a napon veszik foganatba a következő büntetését. Ez esetben is ez a nap mindkét büntetésbe beszámít.

A szabadságelvonással járó kényszerintézkedés, illetőleg szabadságvesztés/elzárás kezdő és utolsó napjának megállapításáról a számítás részletes szabályairól a 17/l997. IM rendelet szól.

Ahol a törvény a határidő kezdő napját az ítélet jogerőre emelkedéséhez köti, a határidőbe a jogerő napja is beszámít. Ennek a szabadságelvonással nem járó büntetések, és intézkedések körében van jelentősége. Természetesen jelentősége van ennek a számítási módnak a Btk. általános részében rögzített jogkövetkezmények tekintetében is, például visszaesés, mentesítés stb., de ez a Btk.-hoz fűzött magyarázat témája.

Öszegezve: a büntetések és intézkedések végrehajtása során a végrehajtás utolsó napjának megállapítására az anyagi jogi határidő számítására vonatkozó szabályok irányadók. Ez azt jelenti, hogy a végrehajtás első napja is beszámít a tartamba, vagyis alkalmazni kell a „minden megkezdett nap beszámít” elvét. A végrehajtás utolsó napját naptári nap szerint kell megállapítani, és egyes esetekben jogszabály előírta azt is, hogy a lejárat napját írásban kell az érintettel közölni.

Kapcsolódó joganyag

17/l997. IM rendelet.

5/A. § (1) A pártfogó felügyelő általi megkeresésre a büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény 71. §-ának (1)–(5) és (7) bekezdéseiben foglaltak értelemszerűen irányadók. Ha az feladatának ellátásához szükséges, a pártfogó felügyelő a nyomozóhatóságtól, az ügyésztől vagy a bíróságtól is kérhet adatokat, iratokat és felvilágosítást.

(2) A pártfogó felügyelő által kért adatok köre a pártfogolt

a) személyazonosító adataira, Társadalombiztosítási Azonosító Jelére,

b) lakcímére, tartózkodási helyére,

c) családi állapotára és körülményeire,

d) lakáskörülményeire,

e) iskolai végzettségére,

f) foglalkozására, munkahelyére, szakmai képesítésére,

g) egészségi állapotára, esetleges káros szenvedélyeire,

h) vagyoni és jövedelmi helyzetére

terjedhet ki.

A Be. 114/A. §-a szabályozza a pártfogó felügyelői véleményt. Ennek lényege szerint a bíróság és az ügyész a büntetés vagy intézkedés alkalmazása, illetőleg a vádemelés elhalasztása előtt a pártfogó felügyelő által elkészítendő pártfogó felügyelői vélemény beszerzését rendelheti el.

A büntetések és intézkedések végrehajtása körében fontos szerepe van a pártfogói szolgálatnak.

A pártfogó felügyelő végrehajtja a bíróság, illetőleg az ügyész által elrendelt pártfogó felügyeletet, közreműködik a közérdekű munka végrehajtásában, továbbá a bv. bíró más bv. bírói eljárások eljárások során is beszerezhet pártfogó felügyelői véleményt.

A pártfogó felügyelői vélemény nagy szerepet kap az elítélt feltételes szabadságra bocsátása során.

A bv. intézet az elítélt büntetés-félbeszakítási ügyében is megkeresheti a pártfogó felügyelőt környezettanulmány készítése érdekében [Bv. Szab. 179. § (1) bek.]

A fenti rendelkezés általános érvénnyel rögzíti, hogy a pártfogó felügyelő, feladatainak ellátásához, milyen információkat szerezhet be, és értelemszerűen milyen adatokat kezelhet.

A Be. 114. § (6) bekezdése értelmében a Be.-nek a szakértőre vonatkozó rendelkezései a pártfogó felügyelői véleményt készítő pártfogóra is irányadók azzal, hogy a Be. 105. § (6) és (7) bekezdése, a 106–107. § és a 111–113. § a pártfogókra nem alkalmazhatók.

A pártfogó a Btk.137. § I/k. pontja értelmében hivatalos személy, büntetőjogi felelőssége és büntetőjogi védelme is eszerint alakul.

II. fejezet

A bíróság büntetésvégrehajtási feladatai

6. § (1) A bíróság e fejezetben szabályozott feladatait a megyei (fővárosi) bíróságon működő büntetésvégrehajtási bíró látja el.

(2) A katonai büntetőeljárásban elítélt katona [Btk. 122. § (1) bek.] esetében a büntetés-végrehajtási bíró feladatait a megyei bíróság elnöke által kijelölt katonai bíró látja el.

A bíróság büntetés-végrehajtási feladatait a megyei bíróság elnöke által megbízott büntetés-végrehajtási bíró (a továbbiakban bv. bíró) látja el. Ha a megyei bíróságokon katonai tanács működik, a katonai tanács illetékességi területére a bv. bírói feladatok ellátására az elnök a katonai tanács bíráját jelöli ki.

A katonai bíróság által kiszabott, 1 évet meghaladó fogházbüntetés vagy más fokozatú büntetés végrehajtása, illetőleg ha a katona szolgálati viszonya időközben megszűnik, a hátralévő rész végrehajtása már a megyei (fővárosi) bv. bíró hatáskörébe tartozik. (Btk. 127. §)

A bíróság határozatának végrehajtásáról – a külön rendelkezésekben megállapított kivételekkel, amelyről a maga helyén szólunk – az a bíróság gondoskodik, amelynek eljárásában büntetés, intézkedés, szabálysértés miatt alkalmazott jogkövetkezmény, kényszerintézkedés, rendbírság, pénzbírság vagy bűnügyi költség válik végrehajthatóvá.

A büntetések és az intézkedések végrehajtásának elősegítése, illetőleg ellenőrzése érdekében a megyei bíróságon büntetés-végrehajtási csoport (a továbbiakban: bv. csoport) működik, amelynek illetékessége a megyei bíróság illetékességi területére terjed ki.

A bíróság büntetés-végrehajtási feladatait három, viszonylag elkülönülő csoportra lehet  osztani. A viszonylagosság abban ragadható meg, hogy a bv. bírói hatáskör államigazgatási feladatok körében is  részben olyan döntésekre terjed ki, amely bírósági döntést igényel.

A bv. bíró igazgatási feladatait a megyei (fővárosi) bíróságokon működő büntetés-végrehajtási iroda útján gyakorolja.

Igazgatási jellegű  feladatok:

– szabadságvesztés (ideértve a más büntetés helyébe lépő szabadságvesztést is) végrehajtása körében és

– a Be. 161. § szerinti rendbírság helyébe lépő elzárással, továbbá

– a közérdekű  munkával és 

– a bíróság által elrendelt pártfogó felügyelettel összefüggő alávetési kötelezettség teljesítésének biztosítása,

– büntetés-végrehajtási intézetből megszökött elítélt,

– javítóintézetből megszökött fiatalkorú,

– kényszergyógykezelt elleni elfogató parancs kiadása.

Ha az előbb felsoroltak jogszerű eltávozásukról nem térnek vissza, kézre kerítésükről szintén a bv. bíró gondoskodik.

Úgyszintén bv. bírói hatáskörbe tartozik, ha a kényszergyógykezelt a kényszergyógykezelés végrehajtását nem kezdte meg. Ez azonban igen ritka, hisz a jogerősen kiszabott kényszergyógykezelést rendszerint – fígyelemmel a terhelt állapotára – ideiglenes kényszergyógykezelés előzi meg.

A bv. bíró államigazgatási feladatai körében nem érvényesül a meghallgatási kötelezettség és a terhelt alávetési kötelezettségének teljesítése, ennek hiányában a végrehajthatóság megszűnése előtt korlátozott az iratbetekintési jog is. (Büsz. 75. §) Ennek megfelelően a szabadságvesztés körében célszerű lenne a BÜSZ 75. §-t kibontva meghatározni, hogy az ügyfélnyilvánosság mennyiben érvényesülhet. Mivel ezek a végrehajtásra irányuló igazgatási feladatok, a védőnek és az elítéltnek ne legyen betekintési joga mindaddig, amíg az elítélt alávetési kötelezettségének nem tett eleget. Más kérdés, hogy a foganatba vétellel az ügyfélnyilvánosság is megvalósítható, hisz a törvényesség megkívánja, hogy utólag kontrollálható legyen a bv. bíró igazgatási eljárásának törvényessége.

Törvényi rendezés hiányában is megállapítható, hogy csak olyan felvilágosítást lehet adni, amely a végrehajtást nem veszélyezteti. Ennek alapvető oka a büntető ítélet komolysága és az elítélt alkotmányos kötelezettsége. Célszerű lenne a szabadságvesztés végrehajtása körében alkalmazott rendelkezéshez hasonlóan úgy szabályozni, mely szerint nem hozható a fogvatartott tudomására a fogva tartás biztonságát érintő azon adat, mely olyan intézkedéssel kapcsolatban keletkezett, amelyet a fogvatartott törvényi rendelkezés következtében eltűrni köteles, bizonyos iratokba az elítélt és védője nem tekinthet be. A büntetés kiállása után, a büntetés végrehajthatóságának megszűnése után viszont  korlátlan betekintés lehetséges, kivéve a minősített adatokat érintő kérdéseket.

A bv. iroda, illetőleg a bv. bíró hatáskörében más, büntetésekkel összefüggő igazgatási feladat nincs, minden egyéb büntetés és intézkedés más szervek hatáskörébe tartozik, amelyre az adott jogintézmény tárgyalásánál kitérünk.

A bv. bíró feladatainak ügyviteli részét a bv. iroda végzi, élén az irodavezetővel.

A bv. bíró teljes körű büntetés-végrehajtási feladata

Büntetés-végrehajtási feladatot a bv. bíró a közérdekű munka végrehajtása körében lát el. A közérdekű munka helyének kijelölését a párfogói szolgálat készíti elő, illetőleg a végrehajtást is e szolgálat ellenőrzi.

De lege ferenda helyes lenne, ha a végrehajtási feladatokat államigazgatási szerv venné át, mert az állam az erre alkalmas államigazgatási szervezetet már 2002-ben létrehozta. (Igazságügyi Hivatal pártfogói szolgálata) Ez megfelelne a hatalmi ágak szátválasztásával összefüggő alkotmánybírósági elvárásnak is.

A bv. bíró igazságszolgáltatási jellegű tevékenysége

Ez döntően az alább tárgyalt II. fejezet rendelkezéseiben ölt testet, amikor a bv. bíró  klasszikus bírói feladatokat lát el. Így például:

– a szabadságvesztés fokozatának megváltoztatása (7. §),

– a szabadságvesztés fokozatának utólagos megállapítása (14. §),

– enyhébb végrehajtási szabályok alkalmazása (7/A. §),

– magánelzárás fenyítés elleni fellebbezés elbírálása (7/B. §),

– feltételes szabadságra bocsátás és feltételes szabadság megszüntetése (8–9. §),

– közérdekű munka körében az első munkahely kijelölése (Bv. tvr. 60. §),

– a már kijelölt közérdekű munka esetén más munkahely kijelölés (10. §),

– közérdekű munka félbeszakítása [65. § (2) bek., 66. § (1) bek.],

– a közérdekű munka végrehajthatósága megszűnésének megállapítása (11. §),

– közérdekű munka helyébe lépő szabadságvesztés megállapítása,

– a szabadságvesztés végrehajtásának elhalasztása (11/A. §),

– a feltételes szabadságra bocsátás esetén pártfogó felügyelet elrendelése (13. §),

– a Bv. tvr. 36/C. § (1) bekezdése szerinti, az  elítéltnek a sajtó útján történő nyilatkozattételét, illetve közzétételét - büntetés-végrehajtás országos parancsnoka által hozott – megtagadó  határozata elleni fellebbezés elbírálása (9/A. §),

– kiutasítás végrehajthatósága kizártságának megállapítása (12. §),

– pártfogó felügyelet elrendelése, illetőleg megállapítása a Btk. 82. § (1) bek, b) pontja, illetőleg a (2) bek. alapján. E körben a pártfogó felügyelet megszüntetése, továbbá az előírt külön magatartási szabályok megváltoztatása (13. §),

– ideiglenes elbocsátás javítóintézetből és ideiglenes elbocsátás megszüntetése (15. §),

– pártfogó felügyelettel kapcsolatos eljárások (13. §)

= a bv. bíró által elrendelt magatartási szabályok módosítása,

= akár a perbíróság, akár a bv. bíró által elrendelt/megállapított pártfogó felügyelet megszüntetése,

= pártfogó felügyelet elrendelése, illetőleg megállapítása a Btk. 82. § (1) bek. b) pontja, illetőleg (2) bekezdése,

– a feltételes szabadság kizártságának megállapítása (17. §).

A büntetések és intézkedések végrehajtásával összefüggő bv. bírói hatáskört a Bv. tvr. taxatíve állapítja meg. Ebből következik, hogy minden más, az ítélet jogerőre emelkedése utáni végrehajtási jellegű kérdésben a perbíróságnak van hatásköre.

További  bv. bírói hatáskört állapít meg az Európai Unió tagállamaival folytatott bűnügyi együttműködésről szóló 2003.évi CXXX. törvény, valamint a nemzetközi bűnügyi jogsegélyről szóló 1996. évi XXXVIII. törvény. Ennek lényege, hogy büntetés végrehajtásának átadása előtt a bv. bíró  meghallgatja a fogva lévő elítéltet, tájékoztatja a jogkövetkezményekről és – ha az elítélt kezdeményezte a végrehajtás átadását – nyilatkoztatja arról, hogy kérelmét önként, kényszer nélkül és a jogkövetkezmények ismeretében terjesztette elő és tartja fenn. Ha a végrehajtás  átadását a magyar állam kezdeményezte, a bv. bíró hasonló tartalmú jegyzőkönyvet vesz fel, és rögzíti azt is, hogy az elítélt hozzájárul-e az átadáshoz. A végrehajtás átadásának nem akadálya az, ha az elítélt nem szeretné a büntetését a hazájában letölteni.

Úgyszintén a bv. bíró tart meghallgatást a 2003. évi CXXX. tv. 31. §-ban a terhelteket megillető specialitás védelme tekintetében. Ha ugyanis a terheltet EU elfogató parancs alapján Magyaroszágnak kiadják, és a külföldi kiadatási eljárás során a specialitás védelméről nem mond le, ellene – az átadás előtt elkövetett bűncselekmény miatt – büntetőeljárás nem folytatható, a már kiszabott szabadságvesztés nem hajtható végre, kivéve, ha a terhelt a specialitás védelméről lemond. Lemondás hiányában az érintett ügyekben is elfogató parancsot kell kiadni, amelyet a terheltet kiadó állam bírál el, immár a terhelt távollétében és meghallgatása nélkül.

6. § (3) A büntetésvégrehajtási bíró

a) egyesbíróként jár el,

b) az elítéltet meghallgatja, bizonyítás felvétele esetén tárgyalást tart, az ügyész és a védő az elítélt meghallgatásán jelen lehet; ha az elítélt fogva van, a büntetés-végrehajtási bíró a meghallgatást, illetve a tárgyalást a büntetés-végrehajtási intézetben tartja,

c) eljárása során hozott végzés ellen – ha e törvény másként nem rendelkezik – fellebbezésnek van helye,

d) az eljárást megszünteti, ha az ügyész indítványát – alapos okkal – visszavonta.

(4) A büntetésvégrehajtási bíró végzése elleni fellebbezést a megyei (fővárosi) bíróság másodfokú tanácsa tanácsülésen, bizonyítás felvétele esetén tárgyaláson bírálja el.

(5) Az e fejezetben szabályozott eljárásokat – eltérő rendelkezés hiányában – annak a büntetésvégrehajtási intézetnek, illetve javítóintézetnek a helye szerint illetékes büntetésvégrehajtási bíró folytatja le, ahol az elítélt a büntetését tölti, illetőleg, ahol a javítóintézeti nevelést végrehajtják.

(6) Az e fejezetben szabályozott eljárásokban felmerült bűnügyi költség – eltérő rendelkezés hiányában – az elítéltet terheli.

(7) Amennyiben e törvényerejű rendelet vagy más jogszabály eltérően nem rendelkezik, a büntetésvégrehajtási bíró eljárására a büntető eljárás szabályai irányadók.

A Bv. tvr. viszonylag nagyvonalúan szabályozza a bv. bíró igazságszolgáltatási tevékenységére vonatkozó eljárási kérdéseket, ezért célszerű elsőképpen a Be. és a Bv. tvr., illetőleg más – akár alacsonyabb rendű – végrehajtási szabályok viszonyáról szólni.

A bv. jog és a büntetőeljárás viszonylag elkülönült jogág. A viszonylagosság röviden abban is kifejezhető, hogy míg a Be. az ártatlanság vélelmének zsinórmértékére fűzött szabályokat tartalmazza, addig a büntetés-végrehajtási jogszabályok már a bűnösség és a büntetés-végrehajtási (állam és elítélt közötti) jogviszonyból eredő, a  jogállami igényeknek megfelelő törvényesség  zsinórmértéke mentén kialakított  szabályokat tartalmazza. Ez az  alapvető  tétel  fejeződik ki abban, hogy a 6. § (7) bekezdése még háttérjogszabályként sem biztosít feltétlen primátust a Be. szabályainak. Ezért szól  úgy a (7) bekezdés, hogy csak akkor alkalmazhatóak a Be. szabályok, ha a Bv. tvr. vagy más jogszabályok – a hatályos törvények szerint miniszteri rendeletek – eltérően nem rendelkeznek. Ebből következik, hogy a Be. szabályainak alkalmazhatóságát a törvénynél alacsonyabb szintű miniszteri rendelet is kizárhatja. Ilyen például a BÜSZ 75. §-a, amely előírja, hogy a bv. bíró  igazgatási feladatai körében (például szabadságvesztés végrehajtása) az elítéltnek és védőjének  csak olyan  kérdésben adhat – az alávetési kötelezettség teljesítése előtt – felvilágosítást, amely  nem veszélyezteti a végrehajtást. Tehát a büntetés-végrehajtás igazgatási kérdéseiben – a Be. perbírósági eljárási szabályaival szemben – nem érvényesülhet a teljes iratbetekintési jog. Ugyanakkor a bv. bíró hatáskörébe utalt igazságszolgáltatási jellegű ügyekben – eltérő rendelkezés hiányában – a Be. rendelkezései irányadóak.

Szükséges itt megjegyezni, hogy az eljárási kényszerintézkedések körében – kivéve a fogvatatottak fegyelmi felelősségét – kizárólag a Be. szabályai szerinti perbíróság (nyomozási bíró, büntetőjogi felelősséget elbíráló bíróság) jár el.

A bv. bíró  minden, a hatáskörébe tartozó  ügyben egyesbíróként jár el.

A bv. bíró illetékessége

A bv. bíró illetékességét általánosságban az elítéltet fogva tartó bv. intézet, illetőleg javító-nevelő intézet helye határozza meg, ettől a Bv. tvr. eltérően rendelkezhet.

Természetesen vannak olyan eljárások, amelyeket szabadlábon lévő elítéltekkel szemben kell lefolytatni, itt a Bv. tvr. az illetékességet az elítélt lakóhelyéhez, tartózkodási helyéhez, közérdekű munkával összefüggő egyes esetekben a munkahelyet kijelölő bv. bíró székhelyéhez köti. [11. § (2) bek., 11/A. § (2) bek.]

A bv. bíró  területi illetékessége egyébként megegyezik a megyei (fővárosi) bíróság területi illetékességével.

Kezdeményezési jog

Az Alkotmánybíróság 248/B/1998. AB határozatában a büntetés-végrehajtási bíró egyes eljárásai kapcsán – konkrétan a Bv. tvr. 7. §-a szerinti szabadságvesztés fokozatának megváltoztatása eljárása tekintetében – megállapította, hogy „a Bv. tvr. 36. §-a (1) bekezdésének g) pontja alapján az általános kérelmezési jog az elítéltet és védőjét is megilleti, ami alapján mind a 7. § szerinti (végrehajtási fokozat megváltoztatására irányuló eljárás), mind pedig további, a bv. tvr. szerinti eljárásokban megilleti őket az eljárás kezdeményezésének joga. Az indítványozás hivatalból történő kezdeményezésének jogszabályi előírása önmagában tehát nem zárja ki, hogy az érdekeltek indítványozzák, illetőleg kérelmezzék az egyes eljárások lefolytatását.” A kezdeményezési lehetőséget – mondta ki az Alkotmánybíróság – kizárólag kifejezett törvényi rendelkezés zárhatná ki, ilyet pedig a bv. tvr. nem tartalmaz.

Egyértelmű  tehát, hogy mindez az egyes bv. bírói eljárásokban is azt jelenti, hogy a szabadságvesztés büntetésre ítéltek eljáráskezdeményezési joga körében a hatályos Bv. tvr. rendelkezéseinek az a helyes értelmezése, miszerint mind az elítélt, mind a védője – a törvényi keretek között – kezdeményezheti a szabadságvesztés büntetés végrehajtását érintő egyes eljárásokat.

Ezzel a miniszteri indokolással egyetértünk, de szükségesnek tartjuk megjegyezni a következőket: álláspontunk szerint általános eljárási elvnek tekinthető, hogy a terhelt saját hátrányára nem fellebbezhet, illetőleg rendkívüli jogorvoslatot sem terjesztett elő. Ebből következik, hogy olyan bv. bírói eljárásra sem terjedhet ki az elítélt és a védő kezdeményezési joga, amelynek eredményeként a büntetés-végrehajtás szempontjából hátrányosabb helyzetbe kerülne. Így tehát véleményünk szerint az elítéltnek nem terjed ki a kezdeményezési joga például szigorúbb fokozat, a feltételes szabadság megszüntetésére.

Értékelő vélemény

Az értékelő vélemény a bv. intézeti és a pártfogói előerjesztések része. Ahol a törvény előterjesztésről szól, annak tartalmaznia kell az értékelő véleményt [6/l996. (VII. 12.) IM r. 79. §-a; 17/2003. (VI. 24.) IM r. II. fejezete] és javaslatot is.

Nem nélkülözhető a bv. intézetekben működő  pszichológus véleménye sem, különösen, ha az elítélt által elkövetett bűncselekmény  jellege indokolja, például az erőszakos, családon belüli bűncselekményeket elkövetők esetén, továbbá általában is, az elkövető bűnösségével összefüggő felfogására, mentális állapotára, személyiségében rögzült devianciákra vonatkozóan.

Áttétel

A Bv. tvr. nem rendelkezik az áttételről, így arra a Be. általános szabályai vonatkoznak. (Be. 264. §) Eszerint, ha a bv. bírónak az adott kérelem, indítvány elbírálására nincs hatásköre vagy illetékessége, az ügyet átteszi a perbírósághoz vagy az illetékes bv. bíróhoz. Gyakori például, hogy az elítéltek  a Btk. 47. § (3) bekezdése alapján kérik: a bv. bíró állapítsa meg, hogy az elítélt büntetése fele részének letöltésével feltételes szabadságra bocsátható. Ilyenkor a bv. bíró  nem tehet mást, mint hatáskörének hiányát állapítja meg, és a kérelmet átteszi az alapügyben eljárt elsőfokú bírósághoz.

Ha valamely kérdés eldöntésére a bv. bírónak nincs hatásköre, az adott kérelmet akkor sem utasíthatja el, ha egyébként az törvényben kizárt. Ilyen például a felülvizsgálati kérelem is, amelynek a bv. bírói végzések ellen nincs helye, mégis fel kell terjeszteni a Legfőbb Ügyészség útján a Legfelsőbb  Bírósághoz.

Meghallgatás

A bv. bíró  igazságszolgáltatási jellegű  tevékenysége körében (Bv. tvr. II. fejezet) garanciális okokból köteles az elítéltet – magánelzárás elleni fellebbezés elbírálása esetén a terheltet is – meghallgatni. Természetesen a meghallgatási kötelezettség sem abszolút, mert például, ha a közérdekű munkára ítélt súlyos beteg és erre megfelelő szakorvosi vélemények állnak rendelkezésre, nyilvánvalóan nem sérülnek az elítélt jogai és törvényes érdekei, ha a bv. bíró a közérdekű munka kizártságát az elítélt meghallgatása nélkül állapítja meg.

A meghallgatáson az elítélt/terhelt nyilatkozhat, védője felszólalhat, mindketten indítványt tehetnek, az ügyész szintén  indítványt tehet, azonban a meghallgatásnak sem az ügyészi, sem a védői távolmaradás nem akadálya.

Annak eldöntése, hogy a bv. bíró meghallgatást vagy tárgyalás tart, fontos meghatározni, mit tekintünk bizonyításnak és mit hiánypótlásnak.

A bv. bírói eljárások rendszerint a bv. intézet, a javító-nevelő intézet, illetőleg a pártfogó felügyelő előterjesztésére indul. Ha az elítéltnek és védőjének adott kérdésben kezdeményezési joga van, az intézetek, illetőleg a pártfogó felügyelő értékelő véleménnyel terjeszti azt a bv. bíró elé. Ha az előterjesztések hiányosak és azt a bv. bíró pótoltatja, az nem tekinthető  bizonyításnak.

A bv. bíró betekinthet a terhelt igazgatási, nevelési és egészségügyi irataiba is, ami szintén nem tekinthető bizonyításnak, csupán a meghallgatás előkészítésének. Ahol a Bv. tvr. vagy más  büntetés-végrehajtási jogszabály feljogosítja a bv. bírót például pártfogó felügyelői vélemény beszerzésére, a végrehajtásban közreműködő szervek, személyek meghallgatására, az szintén nem bizonyítás, hisz ilyen meghallgatásra csak akkor kerül sor, ha az adott tény/körülmény az  előterjesztésből hiányzik.

A bv. bírói eljárás alapformája tehát a meghallgatás.

Tárgyalás

Bizonyítás felvétele esetén a bv. bíró tárgyalást tűz ki, ha a döntéséhez a szó klasszikus értelmében bizonyítás felvételére van szükség. Ez az eljárás már szigorúbb, mert védő és ügyész jelenléte nélkül a tárgyalás nem tartható meg. Fiatalkorú  esetében a törvényes képviselőt is értesíteni kell, távolmaradása a tárgyalás megtartását nem akadályozza.

Ha a bv. bíró  az elítélt meghallgatása után utalja az ügyet tárgyalásra, az nem jelenti azt, hogy az elítéltnek a meghallgatáson tett nyilatkozatát ne vonhatná mérlegelési körébe.

A meghallgatás/tárgyalás helye

A bv. bíró a meghallgatást/tárgyalást a terheltet fogvatartó bv. intézetben folytatja le, nincs azonban akadálya annak, hogy a feleket a bíróságra idézze. Mindkét megoldást a célszerűség indokolja, hisz például a bv. intézetben/javítóintézetben állnak rendelkezésre olyan adatok, amelyet a bv. bíró közvetlenül kérhet. A helyszíni tárgyalást/meghallgatást biztonsági és költségtakarékossági okok is indokolják.

Soron kívüli meghallgatási igény estén nem zárható ki az sem, hogy a bv. bíró az elítéltet a bíróságon hallgassa meg.

Szabadlábon lévő elítélt meghallgatása természetesen a bíróság hivatalos helyiségében történik.

A 4/2007. BK vélemény szerint: „A tárgyalás jegyzőkönyvvezető nélkül akkor sem tartható meg, ha a bíróság az eljárás egészének vagy egy részének gyorsírással, kép- vagy hangfelvevő eszközzel vagy más berendezéssel történő rögzítését rendeli el [Be. 252. § (2) bek.].

A jegyzőkönyvet jegyzőkönyvvezető készíti [Be. 250. § (1) bek.], és nincs olyan törvényi rendelkezés, amely lehetővé tenné, hogy a bíróság a Be. 240. § (3) bekezdésében adott lehetőséggel élve a jegyzőkönyvvezető alkalmazását mellőzze.

A Be. 252. § (3) bekezdése szerint a gyorsírói feljegyzés, illetőleg a rögzítés más módja a jegyzőkönyvet nem pótolja.

A bírósági eljárásban az eljárási cselekmények jegyzőkönyv helyett más módon való rögzítéséről szóló 14/2003. (VI. 19.) IM rendelet szabályait a Be. rendelkezéseivel összhangban kell értelmezni. Ennek megfelelően, ha a jegyzőkönyv nem a tárgyalással egyidejűleg készül, a jegyzőkönyvben – amelynek elkészítése a Be. 250. § (1) bekezdése szerint a jegyzőkönyvvezető feladata – fel kell tüntetni, hogy a jegyzőkönyv gyorsírással készített feljegyzés, illetőleg felvétel alapján készült [az említett rendelet 4. § (1) bekezdése].

A leírást végző bírósági alkalmazott – ha nem azonos a jegyzőkönyvvezetővel – az ilyen jegyzőkönyvet aláírásával ellátva igazolja, hogy a leírást a feljegyzésnek, illetőleg a felvételnek megfelelően készítette el, és feltünteti a leírás időpontját is [az idézett rendelet 4. § (3) bekezdése].

A gyorsírói feljegyzésről, illetőleg a Be. 252. § (2) bekezdése szerint rögzített felvételről a Be. 70/B. § (6) bekezdésében felsoroltak másolatot kaphatnak, ha a törvény eltérően nem rendelkezik. A kivételeket a büntetőeljárás során keletkezett iratokból másolat adásáról szóló 10/2003. (V. 6.) IM-BM-PM együttes rendelet 3. §-a sorolja fel.

A másolat kiadásának megtagadása miatt a Be. 70/B. § (8) bekezdése szerint külön fellebbezésnek van helye.”

A Be. 245. § (4) bekezdésében foglalt rendelkezés a terheltet nem emeli ki a rendbírsággal sújthatók köréből. Ennélfogva a rendzavaró terhelttel szemben is alkalmazható rendbírság. Ha a rendzavarót a bíróság a tárgyaláson őrizetbe veszi, az őrizet csak a tárgyalás befejezéséig tart, és a fogvatartottak előállítására szolgáló helyiségben vagy a helyi bv. intézetben is foganatosítható.

A Be. 247. § (1) bekezdése alapján a bíróság akkor is folytathatja a kiutasított vagy kivezetett vádlott távollétében a tárgyalást, ha a vádlottnak nincs védője. A bizonyítási eljárás befejezése előtt azonban ismét a bíróság elé szólítja, és ismerteti a távollétében történteket.

Ha a bíróság elé szólított vádlott a rendzavarással nem hagy fel, és ezzel lehetetlenné teszi, hogy a jelenlétében folytassák a tárgyalást, a Be. 247. § (2) bekezdése szerint a tárgyalás védő részvételével folytatható. Ha a vádlottnak nincs védője, a bíróság védőt rendel ki, és a kirendelt védő jelenlétében folytatja a tárgyalást.

A védelem joga

A büntetés-végrehajtás során is megilleti a terheltet a Be. 5. §-a szerinti védelem joga, az alábbi eltérésekkel:

Védő  részvétele az eljárásban csak akkor kötelező, ha a bv. bíró tárgyalást tart és a terhelt fogva van.

A büntetés-végrehajtás nem ismeri a tárgyalási időközt, sőt egyes jogintézmények esetén gyakori az azonnali meghallgatás/tárgyalás igénye. Ilyen például a magánelzárás elleni fellebbezés elbírálása, amelyben 5 napon belül kell meghallgatást tartani, vagy amikor az ítélet jogerőre emelkedésekor az elítélt már előzetes fogva tatásban a feltételes szabadsághoz szükséges időt kitöltötte, a meghallgatást soron kívül kell lefolytatni stb.

Ebből következik, hogy a meghallgatás elnapolásának nem lehet alapja az, hogy a védőt a bíróság későn értesítette, vagy felkészülésre nem volt ideje, avagy az elítéltnek nem volt ideje védőt meghatalmazni.

Ugyanakkor a védelem joga megkívánja, hogy olyan jogintézmények alkalmazása iránti eljárásban, amelyek kezdeményezésére az elítéltnek alanyi joga van,  az elítélt ilyen irányú kifejezett kérelmére a meghallatást el kell napolni.

Álláspontunk szerint, ha a bv. bíró kötelező védelem biztosítása nélkül vagy az elítélt kifejezett kérelme ellenére a meghallgatás elnapolása nélkül a terhelt javára dönt, a védelem hiánya nem tekinthető olyan súlyos eljárási szabályszegésnek, amely a bv. bírói végzés hatályon kívül helyezéséhez vezetne. Ez az álláspont abból az elvi tételből is levezethető, hogy adott esetben az elítéltnek komolyabb törvényes érdeke fűződik ahhoz, hogy a bv. bíró az ügyében mielőbb döntsön, mint a védelem jogához. (Például a feltételes szabadság Btk. 47. § (2)–(3) bekezdés szerinti esedékessége a meghallgatáskor már beállt.)

Végül fontos megjegyezni, hogy bár megyei szintű, a bv. bírói eljárás a képviseleti jog szempontjából eltérően alakul meghallgatás és tárgyalás esetén.

A Be. 44. § (5) bekezdése taxatíve sorolja fel azokat az eseteket, ahol ügyvéd helyett ügyvédjelölt nem járhat el: „(5) Ügyvédjelölt védőként, ügyvéd mellett vagy ügyvéd helyetteseként a megyei bíróság, az ítélőtábla és a Legfelsőbb Bíróság nyilvános ülésén, illetőleg tárgyalásán nem járhat el.” Ebből következik, hogy bv. bírói eljárásban meghallgatáson ügyvédjelölt is eljárhat helyettesként, míg tárgyaláson nem.

Bűnügyi költség viselése

A bűnügyi költséget az elítélt viseli, ha a törvény eltérően nem rendelkezik. 

A büntetés végrehajtása szempontjából bűnügyi költség mindaz a költség, amely az ítélet jogerőre emelkedése után a végrehatás befejezéséig felmerül, és amelyet az állam előlegez, így a kirendelt védő díja is. [Be. 74. § a) és c) pontja (2) bek.]

Az elővezetéssel, valamint az elítélt elfogása esetén a bíróság, illetőleg a bv. intézet elé állításával összefüggő költség nem bűnügyi költség, arról külön jogszabály rendelkezik.

A rendőri kíséret költsége jogi tartalmát tekintve az állam és az elítélt között fennálló közjogi  jogviszonyból eredő polgári jogi igény.

Az elévülés kezdő napja a végzés jogerőre emelkedésének napja. A Bv. tvr. és a Be. 74. § (5) bekezdése nincs teljesen szinkronban. A rendelet szerint akkor is jár költség, ha az elővezetés eredménytelen. A Be. 74. § (5) bekezdése szerint csak az eredményes elfogás és kíséret költsége számítható fel. Ilyen esetben az általános szabályoknak megfelelően a magasabb szintű  Be. rendelkezése az irányadó.

Bűnügyi költség a nemzetközi jogsegéllyel és az EU elfogató paranccsal kapcsolatban felmerült fordítási költség is, illetőleg mindazon költség, amelyet a Be. szerint az állam előlegez.

Eljárás megszüntetése

A Bv. tvr. az eljárás megszüntetéséről csak az ügyészi indítvány visszavonásával összefüggésben rendelkezik. Ez természetesen nem jelenti azt, hogy a bv. bíró más esetben a különböző eljárásokat ne szüntethetné meg.

Elítélt/védő kérelmére indult bv. eljárásról nyilvánvalóan a kezdeményező dönt, amennyiben a kérelmet visszavonja, az eljárást meg kell szüntetni. A bv. bírói eljárás büntetés-végrehajtási jogviszonyt feltételez, annak megszűnése szintén eljárás megszüntetéséhez vezet. Például az előterjesztést követően, de még a bv. bírói eljárás lefolytatása előtt az elítélt szabadul, okafogyottá válik a fokozatváltás, a feltételes szabadság és más hasonló jogintézmények alkalmazása.

Meg kell szüntetni az eljárást akkor is, ha az eljárással érintett büntetést jogerősen összbüntetésbe foglalták, vagy rendkívüli perorvoslat eredményeként jogerősen hatályon kívül helyezték.

Kezdeményezés érdemi vizsgálat nélküli elutasítása

Büntetés-végrehajtási jogszabály nem szól a kérelem, előterjesztés és más kezdeményezés érdemi vizsgálat nélküli elutasításáról, azonban mind az anyagi, mind az eljárási jogintézmények meghatározzák azt is, hogy kinek van alanyi joga eljárás kezdeményezésére, illetőleg adott anyagi jogintézmény alkalmazhatósága explicit vagy implicit  milyen kizáró okokhoz kötött.

Ezért az ilyen kérelmeket érdemi vizsgálat nélkül célszerű elutasítani. Így

– a nem jogosulttól származó kérelmeket, indítványokat,  és

– az olyan jogosulttól származó indítványokat is, amelyek olyan kedvezmény elérését célozzák, amely a terhelt esetében  törvényben kizárt.

Például a fegyházbüntetésre ítéltet a törvény az EVSZ kedvezményéből akkor is kizárja, ha az elítéltet a bv. bíró eggyel enyhébb börtönfokozatba helyezte.

Nézetünk szerint mind az eljárást megszüntető döntéshez, mind pedig a kérelem érdemi vizsgálat nélküli elutasításához nem szükséges meghallgatás tartása.

A bv. bíró  érdemi döntése

Minden büntetés-végrehajtási jogintézmény alkalmazásának általában a büntetési célok elérését kell szolgálnia. Ez alól kivétel a kiutasítás végrehajthatósága kizártságának megállapítása (12. §), az  elítélt sajtó  útján történő nyilatkozattétele, illetve közzététele (9/A. §). Előbbi az idegenrendészeti törvény, utóbbi az elítélt véleménynyilvánítási jogának biztosítására irányul. A fenyítés elleni fellebbezés elbírálása (7/B. §)  során pedig elsősorban a fenyítés célja jön figyelembe.

A bv. bírói határozatoknak nincs anyagi jogerejük, hiszen nem a terhelt büntetőjogi felelősségéről döntenek, ilyen értelemben tehát nem ügydöntőek. (Más szempontból ez alól sajátos kivétel a magánelzárás elleni fellebbezés, amely felelősséget elbíráló határozat. Lásd a 7/B. §-hoz fűzött magyarázatot.)

A II. fejezetben szabályozott jogintézmények körében hozott döntések alapja a bv. bírói vélelem. A bv. bíró  a rendelkezésre álló adatok és az elítélt meghallgatása – szükség esetén bizonyítás felvétele – alapján, azokat egyenként és összességükben mérlegelve vélelmezi, hogy  adott jogintézmény alkalmazása összhangban áll-e a büntetési, illetőleg a büntetés-végrehajtási célokkal. A döntések jogi természetéből adódik, hogy a Be. 9. §-ában megfogalmazott ártatlanság vélelme e körben nem érvényesül, illetőleg értelmezhetetlen. Így például az elítélt személyiségére, jövőbeni magatartására önmagában is utalhat például egy újabb büntetőeljárás ténye.

A gyakorlat e tekintetben nem egységes, sőt maga a szabályozás sem, erről  a megfelelő jogintézményekhez fűzött magyarázatban utalunk. Ettől eltér a 7/B., 9/A. és a 17. §-ban szabályozott eljárás, amelyről részletesen az oda fűzött magyarázatban szólnak.

Jogorvoslat

Az Alkotmánybíróság 5/1992. (I. 30.) AB határozatában a következőket írta a bv. bírói döntések elleni jogorvoslat szükségességével összefüggésben: „… a bv. bírói döntések jelentős hányadában komoly érdekek fűződnek a határozatok helyességéhez, törvényességéhez, így ahhoz, hogy a döntések vitathatók legyenek. Az ítéletben meghatározott joghátrány ugyanis főként a büntetés, illetve az intézkedés végrehajtása során érvényesül, akkor, amikor valaki ténylegesen elveszíti a szabadságát, amikor kijelölt helyen kell laknia és/vagy dolgoznia, amikor korlátozzák a mozgásszabadságát stb. Kétségtelen, hogy az alapvető emberi jogokba való beavatkozás jogalapját a büntetőeljárásban meghozott jogerős ítélet teremti meg, azonban a tényleges korlátozás, a beavatkozás a végrehajtás menetében történik. Az egyének helyzetében jogilag ugyan az elítélés, ténylegesen azonban a végrehajtás ténye váltja ki az érzékelhető változást.”

A bv. bírói  végzés ellen a tvr. általános fellebbezési jogot biztosít. Ennek megfelelően a végzés ellen fellebbezésnek van helye, kivéve, ha a törvény másképp rendelkezik. A Bv. tvr. nem szól a fellebbezési határidőről, ezért e tekintetben a Be. általános szabályai irányadóak (Be. XXIX. fejezet).

A végzés kihirdetésekor jelenlévő fellebbezésre jogosultaknak nyomban nyilatkozniuk kell – 3 napos gondolkodási időt a jogszabály nem enged –, távol lévő jogosultak a végzés kézbesítésétől számított 8 napon belül élhetnek fellebbezéssel.

A bv. bíró fellebbezés esetén az összes iratot az illetékes megyei (fővárosi) főügyészség útján terjeszti fel a megyei (fővárosi) bíróságra mint másodfokú bíróságra. A másodfokú  bíróságra  a Be.  általános szabályai irányadóak, kivéve, ha a Bv. tvr. eltérően nem rendelkezik.

Végzés végrehajthatósága

A bv. bírói végzés  általában nem tekinthető ügydöntő  végzésnek, így a fellebbezésnek rendszerint nincs halasztó  hatálya a végrehajtásra. Az egyes jogintézményeknél azonban eltérő szabályok érvényesülnek, amit a maga helyén tárgyalunk.

A bv. bírói végzés járulékos jellege

1. A bv. bírói végzés  járulékos jellegű, ezért meg kell felelnie az ítélet rendelkezéseinek, illetőleg a végrehajtási jogszabályoknak. Mivel a bv. bírói végzések nem ügydöntőek, tehát nincs  anyagi jogerejük, ezért a bv. bíró saját hatáskörében is hatályon kívül helyezheti és új, az ítéletnek, illetőleg a törvényeknek megfelelő döntést hozhat.

1.1. A gyakorlatban több esetben felmerül az ítélkező  bíróság és a bv. bíró határozatának egymáshoz való viszonyából eredő ellentmondás.

A Bv. tvr. 1. § (1) bekezdése értelmében büntetés és intézkedés csak a bíróság jogerős ítélete alapján hajtható végre. A végrehajtás alapja tehát a jogerős bírói ítélet, így minden más, a büntetés-végrehajtás során hozott határozat az ítélethez képest járulékos jellegű. Ebből következik, hogy a bv. bírói határozat csak akkor és csak addig hatályos, amíg az alapját képező  rendes bírói határozat az. Ha az ítéletet rendkívüli jogorvoslat eredményeként hatályon kívül helyezik, hatályát veszti az ahhoz kapcsolódó bv. bírói határozat is.

A bv. bírói végzés járulékos jellegéből fakad az is, hogy csak akkor hatályos, ha az nem ütközik az ítélet rendelkezéseivel. Például a rendes bíróság által a feltételes szabadságból kizárt elítéltet a bv. bíró feltételes szabadságra bocsátja, a végzés ex tunc hatálytalan, ha pedig a rendes bíróság utólagos eljárásban zárja ki az elítéltet a feltételes szabadságból, a korábban hozott végzés ex nunc hatálytalan.

Úgyszintén hatálytalan lesz például az enyhébb vagy súlyosabb fokozatba helyező végzés akkor, ha a rendes bíróság utóbb a büntetést összbüntetésbe foglalja és más fokozatot állapít meg. (BK 106. állásfoglalás)

Ha a bv. bírói végzés ipso iure hatálytalan, vagy az ítéleti rendelkezés módosítása miatt azzá válik, a végzés nem hajtható végre.

Nincs szükség a hatálytalanság külön bv. bírói végzéssel történő megállapítására, ha az újabb rendes bírói határozat folytán áll be (például összbüntetés, hatályon kívül helyezés stb.), mert a büntetés és az intézkedés végrehajtására kötelezett szervezet adott ügyben mindig a legutolsó bírói döntést köteles végrehajtani.

A bv. bírói hatáskörbe tartozó végzések hatálytalanságát a bv. bírónak akkor szükséges külön végzéssel megállapítani, ha csak ez alapján lehet a korábbi hibás bv. bírói végzés alapján megszüntetett végrehajtást folytatni. Például a bv. bíró a feltételes szabadságot engedélyezte, a bv. intézet az elítéltet újabb intézkedésig akkor is köteles elengedni, ha a végzés nyilvánvalóan nem felel meg az ítélet rendelkezéseinek.

1.2. A bv. bírói végzéseknek a Bv. tvr. 1. § (1) bekezdésére fígyelemmel meg kell felelniük a jogszabályoknak is. Ebből következik, hogy ha a bv. bírói végzés jogszabályba ütközik, a bv. bíró a saját hatáskörében – hivatalból vagy kezdeményezésre – a végzést hatályon kívül helyezheti, és új határozatot hozhat, vagy az eljárást megszüntetheti. A végzések megalapozatlansága ezzel nem korrigálható. Alkotmányos szempontból  csak a jogszabályok és a Legfelsőbb Bíróság jogegységi határozatának eltérő rendelkezései alapozhatják meg a bv. bírói végzés hatályon kívül helyezését. Megjegyezzük, hogy a bírósági határozatok tárában megjelent jogesetek vagy a Legfelsőbb bíróság kollégiumi véleménye, iránymutatásai stb. nem jogszabályok, illetve a bíróságokra nézve kötelező erővel nem bírnak, tehát önmagukban ezek nem alapozzák meg a bv. bírói végzés hatályon kívül helyezését.

A Bv. tvr. 1. § (1) bekezdésére fígyelemmel történő bv. bírói végzés hatályon kívül helyezése során – hasonlóan a Be. szerinti ilyen eljárásokhoz (például összbüntetés) – az elsőfokú végzés hatályon kívül helyezése folytán az azt felülbiráló másodfokú végzés is hatályát veszti. A hatályon kívűl helyezésről akkor is a bv. bíró dönt, ha az ügyben a másodfokú bíróság is eljárt.

2. A bv. bírói végzések járulékos jellegéből fakad az is, hogy a bv. bíró is csak olyan büntetésekkel összefüggésben hozhat határozatot, illetőleg az egyébként helyes végzés is csak akkor és addig hajtható végre, amíg a büntetésnek van végrehajtható része.

A végrehajtás szempontjából a Btk. 66. § a)–c) pontjának, illetőleg a törvényben meghatározott egyéb okok közül [d) pont] annak van alapvető jelentősége, ha az elítélt a büntetést kiállotta (feltételes szabadságra bocsátották, vagy teljes egészében kitöltötte azt, avagy részben felfüggesztett szabadságvesztés esetén a végrehajtandó részt kitöltötte). Ebből következik, hogy például a fegyelmi eljárás – ideértve a magánelzárást kiszabó határozat elleni fellebbezés bv. bírói elbírálását is – nem folytatható, illetőleg a kiszabott fenyítés nem hajtható végre, ha az elítélt a büntetését kiállotta, függetlenül attól, hogy ténylegesen szabadul-e, vagy további szabadságvesztést tölt, avagy más jogcímü fogva tartásban marad.

A fokozatváltásról, illetőleg az EVSZ engedélyezéséről szóló bv. bírói végzés hatálya is értelemszerűen az adott ítélettel kiszabott szabadságvesztés végrehajtásának befejezéséig tart, akkor is, ha az elítéltet feltételes szabadságra bocsátották. Ennek azért van jelentősége, mert ha az elítélttel szemben utóbb a feltételes szabadságot megszüntetik, illetőleg a részben felfüggesztett szabadságvesztés végrehajtását rendelik el, a korábban engedélyezett enyhébb vagy szigorúbb fokozatba helyezésről, vagy az EVSZ-ről szóló bv. bírói végzés hatálya az érintett büntetés hátralévő részére már nem terjed ki.

A fokozat utólagos megállapítása [Bv. tvr. 14. §] azonban kétarcú jogintézmény, mert egyfelől járulékos jellegénél fogva osztja az érintett ítélet jogi sorsát, másfelől azonban az ítéletet quasi ki is egészíti, illetőleg a fokozat tekintetében módosítja. Ezért a fokozat utólagos megállapitásáról szóló bv. bírói végzés hatálya kiterjed a feltételes szabadság megszüntetésével érintett fennmaradó büntetési tartamra is.

Végül megjegyezzük, hogy az egyértelműség, illetőleg a normavilágosság követelményének jobban megfelelne az, ha a jogalkotó törvényben rögzítené a bv. bírói végzés hatályával összefüggő főbb szabályokat.

Rendkívüli jogorvoslat

A bv. bírói végzés ellen  rendkívüli jogorvoslatnak nincs helye, álláspontunk szerint egy esetet kivéve: a Be. XX. fejezetébe foglalt jogegységi eljárást, fígyelemmel a 443. § (4) bekezdésében foglaltakra és arra, hogy az eljárásnak bármely joggyakorlat továbbfejlesztése érdekében helye lehet. A Be. 439. § (1) bekezdése ugyanis vagylagosan jelöli meg az eljárás alapjaként a joggyakorlat továbbfejlesztését és az ítélkezési gyakorlat biztosítását.

Egyes nézetek szerint a Be. XIX. fejezete szerinti „Jogorvoslat a törvényesség érdekében” című rendkívüli jogorvoslatnak is helye lehet.

Kapcsolódó joganyag

Alkotmány

1995. évi II. törvény a Polgári és politikai jogok nemzetközi egyezségokmányának kihirdetéséről

Be. 5. §

Bírói gyakorlat

86/2010. BK vélemény – A bíró kizárására vonatkozó rendelkezések egyes kérdései

BH2010. 198. Az idézéssel szembeni mulasztás következményeinek elhárításához az akadály előzetes és haladéktalan igazolása nem elegendő, szükséges az alapos okot alátámasztó adatok közlése is [Be. 69. § (1) bek.].  

BH2010. 244. A bv. bíró által hozott jogerős határozat ellen felülvizsgálatnak nincs helye [Be. 416. §. (1) bek.].

BH2007. 80. A katonai büntetés-végrehajtási bíró végzése elleni fellebbezést a megyei bíróság másodfokú tanácsa bírálja el [1998. évi XIX. törvény 347. §; 1979. évi 11. tvr. 6. § (2) és (4) bek.].

BH2004. 133. A megyei bíróság büntetés-végrehajtási bírójának határozata elleni fellebbezést az 1998. évi XIX. törvény hatálybalépése után is a megyei bíróság másodfokú tanácsa, és nem az ítélőtábla bírálja el [1998. évi XIX. törvény 13. § (2) bek. a) és b) pont, Bv. tvr. 6. § (4) és (7) bek.].

BH2001. 460. Ilyen esetben azonban a szabadságvesztések folyamatos végrehajtása során a feltételes szabadság addig nem kezdhető meg, amíg az elítélt a szabadságvesztés-büntetését tölti [Btk. 47. § (1) és (2) bek., 1979. évi 11. tvr. 6. § (4) bek.].

BH2000. 240. A büntetés-végrehajtási bíró az enyhébb végrehajtási szabályok alkalmazását engedélyező  jogerős végzését a saját hatáskörében nem helyezheti hatályon kívül az annak meghozatalát megelőzően megvalósult okok alapján sem [1973. évi I. törvény 261. § (1) bekezdés, 356. § (2) bekezdés a) pont, 397. § (1) bekezdés, 1979. évi 11. tvr. 6. § (4) és (7) bekezdés, 28/A. § (4) bekezdés, 108/1979. (IK. 8.) IM utasítás 37. § (2) bekezdés és 54. §].

BH1999. 199. A büntetés-végrehajtási bíró által hozott elsőfokú végzés a fellebbezésre jogosultak azon nyilatkozatával, hogy nem kívánnak fellebbezéssel élni, nyomban jogerőre emelkedik. Az elítélt részéről az előbbivel ellentétes – még ugyanazon a meghallgatáson tett – perorvoslati nyilatkozat nem tekinthető joghatályosnak [Bv. tvr. 6. § (4) bek., Be. 247. § (1) bek., 249. § a) pont, 268. §, 269. § (3) bek., 270. § (1) bek., 395. § (2) bek a) pont].

BH1997. 106. A büntetés végrehajtása alatt kifogástalan magatartást tanúsító elítélt feltételes szabadságra bocsátható akkor is, ha a büntetés végrehajtása előtt indult büntetőeljárás a büntetés végrehajtása alatt is folyik ellene [Btk. 47. § (1) bek., Bv. tvr. 6. § (4) bek., 8. § (1) bek., 108/1979. (IK 8.) IM ut. 33. § (1) bek. f) pont, 34. § (1) bek.]. 

BH1997. 64. az ilyen jellegű bizonyítást maga veszi fel, illetve az ügyészt keresi meg a szükséges bizonyítási eszközök felkutatása érdekében [Bv. tvr. 6. §, 7/A. §, 28/A. §, Be. 180. § (3) bek.].

BH1996. 632. A büntetés-végrehajtási bírónak a feltételes szabadságra bocsátást mellőző és a büntetés-végrehajtási intézet parancsnokságát ismételt előterjesztésre felhívó döntése: érdemi döntés, így az ellen az elítélt fellebbezéssel élhet [1979. évi 11. tvr. (Bv. tvr.) 6. § (3) bek. c) pont, 8. §, 108/1979 (IK 8.) IM ut. 34. § (1) és (2) bek., Be. 269. § (1) bek.].

BH1996. 631. Az elítélt feltételes szabadságra bocsátásával kapcsolatban a büntetés-végrehajtási bíró által történő meghallgatás esetén nem a Be.-nek a különleges eljárásra vonatkozó rendelkezései, hanem a Bv. tvr.-nek a rendelkezései az irányadók, tehát a meghallgatás a védő értesítése nélkül is megtartható, és részére a határozatot nem kell kézbesíteni [1979. évi 11. tvr. (Bv. tvr.) 6. § (3) bek. b) pont és (7) bek., 108/1979. (IK 8.) IM ut. 33. § f) pont, Be. 50. § (1) bek., 356. §].

BH1985. 408. Valamely bírósági határozat jogerőssé és végrehajthatóvá  nyilvánítása tárgyában hozott záradék helyességét a bíróság utóbb maga is módosíthatja (megváltoztathatja).

BH1999. 199. A büntetés-végrehajtási bíró által hozott elsőfokú végzés a fellebbezésre jogosultak azon nyilatkozatával, hogy nem kívánnak fellebbezéssel élni, nyomban jogerőre emelkedik. Az elítélt részéről az előbbivel ellentétes – még ugyanazon a meghallgatáson tett – perorvoslati nyilatkozat nem tekinthető joghatályosnak.  

BH2007. 80. A katonai büntetés-végrehajtási bíró végzése elleni fellebbezést a megyei bíróság másodfokú tanácsa bírálja el [1998. évi XIX. törvény 347. §; 1979. évi 11. tvr. 6. § (2) és (4) bek.].

BH2004. 133. A megyei bíróság büntetés-végrehajtási bírójának határozata elleni fellebbezést az 1998. évi XIX. törvény hatálybalépése után is a megyei bíróság másodfokú tanácsa, és nem az ítélőtábla bírálja el [1998. évi XIX. törvény 13. § (2) bek. a) és b) pont, Bv. tvr. 6. § (4) és (7) bek.].

BH2001. 460. Ilyen esetben azonban a szabadságvesztések folyamatos végrehajtása során a feltételes szabadság addig nem kezdhető meg, amíg az elítélt a szabadságvesztés-büntetését tölti [Btk. 47. § (1) és (2) bek., 1979. évi 11. tvr. 6. § (4) bek.].

BH2000. 240. A büntetés-végrehajtási bíró az enyhébb végrehajtási szabályok alkalmazását engedélyező jogerős végzését a saját hatáskörében nem helyezheti hatályon kívül az annak meghozatalát megelőzően megvalósult okok alapján sem [1973. évi I. törvény 261. § (1) bekezdés, 356. § (2) bekezdés a) pont, 397. § (1) bekezdés, 1979. évi 11. tvr. 6. § (4) és (7) bekezdés, 28/A. § (4) bekezdés, 108/1979. (IK. 8.) IM utasítás 37. § (2) bekezdés és 54. §].

BH1999. 199. A büntetés-végrehajtási bíró által hozott elsőfokú végzés a fellebbezésre jogosultak azon nyilatkozatával, hogy nem kívánnak fellebbezéssel élni, nyomban jogerőre emelkedik. Az elítélt részéről az előbbivel ellentétes – még ugyanazon a meghallgatáson tett – perorvoslati nyilatkozat nem tekinthető joghatályosnak [Bv. tvr. 6. § (4) bek., Be. 247. § (1) bek., 249. § a) pont, 268. §, 269. § (3) bek., 270. § (1) bek., 395. § (2) bek a) pont].

BH1997. 106. A büntetés végrehajtása alatt kifogástalan magatartást tanúsító elítélt feltételes szabadságra bocsátható akkor is, ha a büntetés végrehajtása előtt indult büntetőeljárás a büntetés végrehajtása alatt is folyik ellene [Btk. 47. § (1) bek., Bv. tvr. 6. § (4) bek., 8. § (1) bek., 108/1979. (IK 8.) IM ut. 33. § (1) bek. f) pont, 34. § (1) bek.].

BH1997. 64. az ilyen jellegű bizonyítást maga veszi fel, illetve az ügyészt keresi meg a szükséges bizonyítási eszközök felkutatása érdekében [Bv. tvr. 6. §, 7/A. §, 28/A. §, Be. 180. § (3) bek.].

BH1996. 632. A büntetés-végrehajtási bírónak a feltételes szabadságra bocsátást mellőző és a büntetés-végrehajtási intézet parancsnokságát ismételt előterjesztésre felhívó döntése: érdemi döntés, így az ellen az elítélt fellebbezéssel élhet [1979. évi 11. tvr. (Bv. tvr.) 6. § (3) bek. c) pont, 8. §, 108/1979 (IK 8.) IM ut. 34. § (1) és (2) bek., Be. 269. § (1) bek.].

BH1996. 631. Az elítélt feltételes szabadságra bocsátásával kapcsolatban a büntetés-végrehajtási bíró által történő meghallgatás esetén nem a Be.-nek a különleges eljárásra vonatkozó rendelkezései, hanem a Bv. tvr.-nek a rendelkezései az irányadók, tehát a meghallgatás a védő értesítése nélkül is megtartható, és részére a határozatot nem kell kézbesíteni [1979. évi 11. tvr. (Bv. tvr.) 6. § (3) bek. b) pont és (7) bek., 108/1979. (IK 8.) IM ut. 33. § f) pont, Be. 50. § (1) bek., 356. §].

BH1996. 517. Erre tekintettel, ha kizárólag az elítélt terjesztett elő ilyen kérelmet és azt visszavonja, az eljárást meg kell szüntetni [Bv. tvr. 7/A. §, 6. § (3) bek. d) pont és (4) bek., 28/A. §].

BH1996. 509. A büntetés-végrehajtási bírónak nem kell – kötelezően – meghallgatnia az elítéltet, ha a feltételes szabadságra bocsátást engedélyező végzését azért kell – a bv. intézet közlése alapján – hatályon kívül helyeznie, mert a szabadítás előtt más ügyben az elítélt előzetes letartóztatásának elrendeléséről (jogerős büntetés kiszabásáról) szóló bírói értesítés érkezett [Btk. 47. §, 1979. évi 11. tvr. 6. § (1), (3) és (7) bek., 8/1979. (IV. 30.) IM. r. 120. § (3) bek., 108/1979. (IK 8.) IM ut. 37. § (1) és (2) bek., Be. 356. § (2) bek. e) pont].

BH1996. 12. Nem bocsátható  feltételes szabadságra, akinek a büntetés végrehajtása alatt tanúsított magatartása nem felel meg az intézeti szabályoknak [1979. évi 11. tvr. (Bv. tvr.) 6. § (4) bek., 8. § (1) bek., Btk. 47. § (1) bek.].

BH1995. 10. A megyei (fővárosi) bíróság katonai tanácsának büntetés-végrehajtási bírája áltál hozott határozat elleni fellebbezés elbírálása a katonai tanács székhelyén működő megyei (fővárosi) bíróság másodfokon eljáró tanácsának a hatáskörébe tartozik [1979. évi 11. tvr. 6. § (1) és (4) bek., 1/1979. (VIII. 15.) HM-IM r.].

BH1994. 174. A letartóztatottal szemben nincs helye fegyelmi vétség miatt magánelzárás alkalmazásának, ha a fegyelmi eljárás alapjául szolgáló tettlegességét a zárkatársával szemben a jogos védelem megállapítására alapul szolgáló tettlegesség körében valósította meg [1979. évi 11. tvr. (Bv. tvr.) 6. § (3) bek. b) pont és (7) bek., 7/B. § (3) bek., Be. 263. §].

BH1994. 72. A feltételes szabadságra bocsátás tárgyában eljáró büntetés-végrehajtási bíró a tárgyalás kitűzése és tartása nélkül is kérheti a nevelői vagy parancsnoki vélemény pontosítását a jelenlevőktől és az azokban hivatkozott iratok bemutatását; – mindez nem minősül bizonyítás felvételének, így a védőnek a meghallgatásról való távolmaradása nem értékelhető hatályon kívül helyezést eredményező eljárási szabálysértésnek [1979. évi 11. tvr. 6. § (3) bek. b) pont].

BH1984. 486. A fiatalkorú  elítélt feltételes szabadságának megszüntetése iránti eljárásban a bv. bíró által tartott meghallgatásra a védő megidézése nem kötelező, illetőleg a meghallgatás a megidézett védő távollétében is megtartható, ha a megszüntetésre okot adó magatartási szabályszegés időpontjában a szabadlábon levő elítélt a 18. életévét már betöltötte [Be. 275. § (1) bek., 261. § (1) bek., Btk. 48. § (4) bek., Bv. tvr. 6. § (3) bek. b) pont, 9. § (2) és (3) bek., 108/1979. (IK. 8.) IM sz. ut. 38. § (2) bek. a) pont]. 

6/A. § (1) A büntetés-végrehajtási bíró a büntetés, illetve a kényszergyógykezelés végrehajtása érdekében lakcímfígyelést, illetve körözést rendelhet el, illetőleg elfogatóparancsot bocsáthat ki annak az ismeretlen helyen tartózkodó elítéltnek, illetőleg kényszergyógykezeltnek a felkutatása érdekében, aki

a) a büntetés-végrehajtási intézetből megszökött,

b) a büntetés-végrehajtási intézetből, javítóintézetből engedély nélkül távozott,

c) a büntetés-végrehajtási intézetből, javítóintézetből engedéllyel távozott, de jogellenesen nem tért vissza,

d) a jogerősen kiszabott közérdekű munka, illetve szabadságvesztés büntetésének letöltését nem kezdte meg,

e) a jogerősen elrendelt kényszergyógykezelés végrehajtását nem kezdte meg.

(2) A körözést határozattal kell elrendelni. A határozatot meg kell küldeni a személy- és tárgykörözésről szóló törvényben meghatározott rendőrkapitánysághoz.

(3) A körözést vissza kell vonni, mihelyt elrendelésének oka megszűnt. A körözést az elrendelő büntetés-végrehajtási bíró vonja vissza határozattal, amelyet meg kell küldeni a (2) bekezdés szerinti rendőrkapitánysághoz.

(4) Az (1)–(3) bekezdés rendelkezéseit a közérdekű munka és a pénzbüntetés helyébe lépő szabadságvesztés, valamint a bíróság által elrendelt pártfogó felügyelet végrehajtása során is alkalmazni kell.

A törvényhely a bv. bíró feladatainak ellátásához szükséges kényszerintézkedések alkalmazását szabályozza, taxatíve felsorolva, hogy mely büntetések és intézkedések esetén és milyen feltétel bekövetkezése esetén alkalmazható.

A 9/2002. IM r. 25. §-a rendelkezik a részletes szabályokról. A (3) bek. utolsó fordulata szerint, ha megállapítható, hogy az elítélt a szabadságvesztés végrehajtásának meghiúsítása céljából megszökött, elrejtőzött, a bv. bíró elfogatóparancsot bocsát ki. A rendelet pontatlanul fogalmaz, hiszen az ismeretlen helyen tartózkodás ténye nem jelenti feltétlenül azt, hogy az elítélt alávetési kötelezettsége alóli kibúvás céljából tartózkodik ismeretlen helyen. Másként fogalmazva: az, hogy az elítélt tudata átfogja-e, hogy ismeretlen helyre  távozásának célja a büntetés-végrehajtás meghiúsítása, azt kétséget kizáróan megállapítani nem lehet. Ezért nézetünk szerint a bv. bíró akkor adhat ki azonnal elfogatóparancsot, ha alaposan feltehető, hogy az elítélt a büntetés-végrehajtás meghiúsítása céljából szökött meg, illetőleg rejtőzött el. Nem szükséges tehát lakcímkutatás, felhívás, rendőri elővezetés megkísérlése sem, ha a bv. bíró olyan információt kap, hogy az elítélt megszökött, elrejtőzött. Úgyszintén elfogatóparancs kiadására van lehetőség, ha az elítélt külföldre távozott. Természetesen akkor is elfogatóparancsot kell kibocsátani, ha a rendőri elővezető parancs nem vezet eredményre, a bv. bíró  elfogatóparancsot bocsáthat ki.

A Bv. tvr. 2. § (6) bekezdése alapján az elítélt, az ítélet jogerőre emelkedésével köteles a végrehajtó  szervek rendelkezésére állni. A külföldre utazásról szóló 1998. évi XII. tv. 18. §-a alapján egyebek között nem utazhat külföldre az, akit végrehajtandó szabadságvesztésre ítéltek, büntetésének kitöltéséig vagy végrehajthatósága megszűnéséig, illetőleg akinek a bíróság a kényszergyógykezelését rendelte el, a kényszergyógykezelés tartama alatt. Az elítélt – fígyelemmel a Bv. tvr. 6. § (7) bekezdésére – a Be. 43. § (5) bekezdése alapján köteles a lakóhelyének, illetőleg tartózkodási helyének megváltozását a bíróságnak bejelenteni.

A fenti szabályokra fígyelemmel álláspontunk szerint maga a külföldre utazás ténye, vagy a lakó, illetőleg tartózkodási hely bejelentési kötelezettségének elmulasztása önmagában is  alapot ad a szökés, elrejtőzés bírói vélelmének megállapítására.

Egyébként gyakran előfordul, hogy a bűnüldöző hatóságok juttatnak el a bv. bíróhoz – megkeresésre vagy hivatalból – olyan információt, hogy az elítélt nem a bejelentett lakó, illetve tartózkodási helyén található, ez nézetünk szerint szintén megalapozza az azonnali elfogatóparancs kibocsátását.

Az Európai Unióhoz való csatlakozás és a shengeni határok kiterjesztése miatt az elítéltek a shengeni határokon belül, illetve más államközi megállapodásra figyelemmel útlevél nélkül is elhagyhatják az ország területét. A bv. bíró,  ha erről a tényről tudomást szerez, avagy a belföldi elfogatóparancs hosszabb időn át nem vezet eredményre, alappal adhat ki nemzetközi és/vagy EU elfogatóparancsot. Itt célszerű felhívni a fígyelmet a Be. 73/A. § (2) bekezdésének  rendelkezésére, amely a bv. bírót is kötelezi. Eszerint, ha a bv. bíró „Tudomást szerez arról, hogy az elítélt ellen nemzetközi és/vagy EU elfogató parancsot bocsátottak ki és ennek feltételei egyébként fennállnak, a bv. bíró is intézkedni köteles EU és/vagy nemzetközi elfogató parancs kibocsátására”. Ennek elvi alapja az, hogy ha az elítéltet külföldi állam a magyar állam részére kiadja, és az elítélt a külföldi hatóság előtt a specialitás elvéből eredő védelemről nem mondott le, ellene csak olyan, a kiadás előtt kiszabott büntetés végrehajtására van lehetőség, amelyben a külföldi állam őt kiadta. Ez a végrehajtást kizáró ok nem abszolút, ugyanis az elítélt a kiadás után is lemondhat a specialitás elvéből fakadó védelemről. Ennek érdekében a bv. bíró az elítéltet meghallgatja. Ha az elítélt a specialitás védelméről lemond, a végrehajtás akadálya elhárul. Ha úgy nyilatkozik, hogy nem mond le erről a védelemről, a végrehajtás csak akkor foganatosítható, ha a bv. bíró adott büntetés tekintetében a megfelelő elfogatóparancsot kibocsátja, és az elítéltet kiadó állam ezt utólag engedélyezi. A végrehajtást kizáró ok akkor hárul el, amikor az igazságügyért felelős minisztérium az erről szóló értesítést megküldi. Ha a szabadságvesztést a fenti nyilatkozat, illetőleg az utólagos kiadatás hiányában vették foganatba, a bv. bíró  a kiadott bírói rendelvényt (felhivás a bv. intézet parancsnoka részére, hogy a szabadságvesztést hajtsa végre) köteles hatályon kívül helyezni. A bv. intézet parancsnoka a bírói rendelvény hatályon kívül helyezéséről szóló végzés átvételekor köteles a szabadságvesztésből szabadítani, továbbá, ha más jogcímű fogva tartás nem vár végrehajtásra, az elítéltet köteles el is bocsátani. Meg kell jegyezni, hogy a specialitás védelme nem terjed ki a szabadságelvonással nem járó büntető szankciók végrehajtására akkor sem, ha azt utóbb szabadságvesztésre változtatják át.

A szabadságvesztés fokozatának megváltoztatása

7. § (1) A szabadságvesztés fokozatának megváltoztatása iránt (Btk. 46. §) a büntetésvégrehajtási intézet tesz előterjesztést a büntetésvégrehajtási bíróhoz.

(2) A szabadságvesztés fokozatának megváltoztatását az elítélt vagy védője is kezdeményezheti. A kérelmet a büntetés-végrehajtási intézet – értékelő véleményével és javaslatával – tizenöt napon belül továbbítja a büntetés-végrehajtási bíróhoz. Ha az egy éven belül ismételten előterjesztett kérelem új körülményre nem hivatkozik, az értékelő vélemény és a javaslat elkészítését a büntetés-végrehajtási intézet mellőzheti.

(3) Enyhébb fokozat kijelölése esetén a bűnügyi költséget az állam viseli.

A Btk. 40. § (2) bekezdése szerinti, határozott ideig tartó szabadságvesztést a végrehajtás módja szerint fegyház, börtön vagy fogház fokozatban kell végrehajtani. A fokozatok között a Bv. tvr. a külvilágtól való elzártság, az őrzés és felügyelet, ellenőrzés, valamint az intézeten kívüli tartózkodás lehetősége szerint tesz különbséget. A törvény általánosnak tekinti a börtön fokozatot, ennél szigorúbb a fegyház és enyhébb a fogház fokozat.

A büntető  és büntetés-végrehajtási rendszerünk az egyéniesítés elvére épül. Maga a Btk. is egyéniesít a bűncselekmény vétségi-bűntetti alakzata [Btk. 43. §  a) pont, 44. §], a bűncselekmények jellegétől függően [Btk. 42. § (1) és (2) bekezdés], illetőleg a terhelt előéletére tekintettel [Btk. 42. § (3) bek., 43. § b) pont].

A büntetőjogi felelősséget elbíráló bíróság a Btk. 42–44. §-ai szerint állapítja meg a kiszabott szabadságvesztés végrehajtási fokozatát, azonban a büntetéskiszabás körében értékelhető körülmények mérlegelése eredményként a Btk. 45. §-a alkalmazásával a törvényben meghatározott fokozatnál eggyel enyhébb vagy eggyel szigorúbb fokozatot állapíthat meg.

A Btk. 46. §-ának alkalmazása a bv. bíró hatáskörébe tartozik, mert annak alapja az elítélt büntetés-végrehajtási magatartása.

A fokozatváltás – funkciója szerint – kriminálpszichológiai nevelési eszköz, amelynek törvényi kilátásba helyezése, illetőleg elrendelése ösztönzi az elítéltet kifogástalan magatartás tanúsítására.

A szabadságvesztés végrehajtása körében számos nevelési eszköz/lehetőség áll a bv. intézet rendelkezésére, feladatkörébe tartozik az is, hogy adott elítélt reszocalizációjához szükséges legmegfelelőbb eszközt alkalmazza. Ezért alapvető jelentősége van a bv. intézet véleményének.

A Btk. 46. §-ának a tágabb értelemben vett büntető normarendszerbeli elhelyezkedéséből következik, hogy a fokozatváltásnak összhangban kell állnia a Btk. 37. §-a szerinti büntetési célokkal, még akkor is, ha a Bv. tvr. 19. §-a szerint kiemeltebb jelentősége van az egyéni megelőzési célnak. Van olyan nézet is, mely szerint kizárólag az elítélt magatartása jöhet figyelembe.

I. Az ítéleti rendelkezéshez képest a bv. bíró akkor rendelheti el, hogy a szabadságvesztés hátralévő részét – az ítéleti rendelkezéshez képest – eggyel enyhébb fokozatban kell végrehajtani, ha az elítélt a büntetés végrehajtása alatt kifogástalan magatartást tanúsított. [Btk. 46. § (1) bekezdés I. fordulat] A törvényszöveg nyelvtani értelme szerint az enyhébb fokozat alapfeltétele az elítélt kifogástalan magatartása, további feltétel, hogy adott elítélt esetében az enyhébb fokozat is alkalmas eszköz legyen a  büntetési célok elérésére is.

A kifogástalan magatartás megállapításához nem szükséges, hogy az elítélt jutalmakat szerezzen, hisz az csak adható, arra alanyi joga nincs. Ugyanakkor, ha az elítélt fegyelmi vétség elkövetése miatt fenyítést kapott, akkor nézetünk szerint a magatartás kifogástalansága már nem állapítható meg.

Hosszabb szabadságvesztési tartam esetén több évvel korábbi, kisebb súlyú fegyelmi vétség esetén – mivel a fegyelmi törlésére sincs az elítéltnek alanyi joga – a bv. bíró az enyhébb fokozatba helyezést alkalmazhatja.

Abban a tekintetben, hogy az enyhébb fokozatba helyezés alkalmas eszköz-e, vizsgálni kell az elítélt személyiségét. Ehhez eligazítást nyújt a bv. intézet értékelő véleménye. Az elítélt előélete annyiban jöhet fígyelembe, hogy például, ha már korábban számos esetben töltött szabadságvesztést, többszörös visszaesői minőségét jóval meghaladó számban volt már büntetve, akkor alappal lehet következtetni arra, hogy bűnözői életmódra rendezkedett be, és kifogástalan magatartása puszta börtönrutinra, a szabályok formális betartására utal, és ezért a fokozatváltás már nem szolgálná a büntetési célokat. Az értékelő vélemény tartalmazza a börtönpszichológus véleményét is (különösen elengedhetetlen ez az  erőszakos és nemi erkölcs elleni bűnelkövetők esetében). Egyebekben az elkövetett bűncselekmények súlya, jellege nem jöhet fígyelembe, hiszen azt a perbíróság az ítéletében értékelte.

A perbíróság – különösen az elsőfokú bíróság – a terhelt személyiségét megismerve megfelelően egyéniesített büntetést szabott ki, beleértve a szabadságvesztés végrehajtási fokozatát is. Ezért, bár törvény a fokozatváltás feltételeként minimális letöltött tartamot nem ír elő, a fokozatváltás alkalmasságának vizsgálata körében nem hagyható figyelmen kívül két körülményt: a) A túl korán alkalmazott fokozatváltás megkérdőjelezné az ítélet komolyságát, ami önmagában is veszélyeztetheti mind az egyéni, mind az általános megelőzési célokat. b) A megalapozott döntés feltétele az is, hogy a büntetés-végrehajtási intézet az elítéltet megismerje, amihez természetesen idő kell. Ezért  helyes álláspontnak véljük, ha enyhébb fokozatba helyezésre időben akkor kerül sor, ha az elítélt a büntetésének felét letöltötte, de legalább 6 hónapot. A bírói gyakorlat e tekintetben rendkívül eltérő.

A rövid tartamú szabadságvesztések esetén önmagában az is kérdés, hogy az elítélt megismerésének hiánya miatt – mivel jelentős idő nem telt el – megalapozott lehet-e a fokozatváltás. A Bv. tvr. 7. § (2) bekezdésének utolsó mondata is arra utal, hogy egy évi vagy ennél rövidebb tartamú szabadságvesztés esetén az enyhébb fokozatba helyezést maga a jogalkotó sem tekinti feltétlenül alkalmazhatónak. Ezt támasztja alá az a tény is, hogy fokozatváltásnak nem lehet közvetlen célja – feltételes szabadság lehetősége esetén – a korábbi szabadulás, viszont az ilyen tartamú büntetéseknél a fokozatváltás leggyakrabban pusztán ezt eredményezheti. Ilyen esetben a fokozatváltás – funkciója betöltésének lehetősége hiányában – nyilvánvalóan alkalmatlan eszköz. A gyakorlat itt is eltérő.

Hasonló a kérdés, amikor az elítélt – utóbb bekövetkezett kóros elmeállapota miatt –  a büntetését az IMEI-ben tölti, vagy személyiségzavara miatt tartósan gyógyító-nevelő  csoportban, továbbá súlyosabb betegsége miatt ún. betegszobán tölti a büntetését. Közös a három esetben az, hogy elhelyezésük az ítéletben megállapított fokozatoktól jóval enyhébb, az IMEI-ben pedig elsősorban az egészségügyi szabályok dominálnak. Nézetünk szerint ezekben az estekben az enyhébb fokozat funkcióját nem tölti be. Ugyanakkor ténykérdés, hogy a fokozatváltás  –  feltételes szabadság lehetősége esetén – egyik nem jelentéktelen következménye a korábbi szabadulás, amelytől az elítélt pusztán a betegsége-állapota okán nem eshet el. Ezért nem látjuk akadályát ilyen esetben sem a fokozatváltásnak.

Kérdés az is, hogy ha az elítélttel szemben egy vagy több újabb büntetőeljárás van folyamatban, figyelmen kívül hagyhatja-e a bv. bíró ezt a tényt annak mérlegelésénél, hogy a fokozatváltás összhangban áll-e a büntetési, illetőleg büntetés-végrehajtási célokkal. E tekintetben sincs egységes gyakorlat, nézetünk szerint azonban, aki ellen újabb büntetőeljárás is folyamatban van, annál az elítéltnél a fokozatváltás nem szolgálhatja az említett célokat.

Az összbüntetés szűkítése nyomán kolllízió jött létre a fokozatváltás körében is. Ha ugyanis a fokozatváltás eredményeként – a Bv. tvr. 24/A. §-ra figyelemmel – a szabadságvesztést meg kell szakítani és a soron következő büntetést kell foganatba venni, a fokozatváltás funkcióját nem képes maradéktalanul betölteni.

A folyamatosan töltött szabadságvesztések minden tekintetben különálló büntetések, így a fokozatváltás elbírálásánál is csak az érintett szabadságvesztés tartama alatt tanúsított magatartásnak lehet relevanciája. A korábban töltött büntetések alatti elítélti magatartás – egységesítésre vonatkozó törvényi rendelkezés hiányában - csak a biztonsági csoportba sorolásnál jöhet fígyelembe, függetlenül attól, hogy az elítélt két büntetés között volt-e szabadlábon akár egy napot, öt évet vagy egyetlen napot sem. Ebből okszerűen következik, hogy a Btk. 46. § (2) bekezdése (az enyhébb fokozatról szóló  végzés hatályon kívül helyezése) akkor sem alkalmazható, ha az elítélt magatartása az újabb szabadságvesztés végrehajtása alatt negatív irányban változik. Nincs egységes gyakorlat a tekintetben, hogy ilyen esetben a fokozatváltást alkalmatlan eszköznek tekintik-e a bíróságok, vagy sem. Nézetünk szerint ilyen esetben a fokozatváltás funkciójának teljes körű  betöltésére alkalmatlan.

Végül szintén az összbüntetés szűkítése nyomán  állott elő az a kérdés, hogy ha az elítélttel szemben folyamatosan több végrehajtandó, de összbüntetésbe nem foglalható szabadságvesztés vár végrehajtásra, alappal mondható-e ki, hogy az elítélttel szemben a büntetési célok enyhébb fokozatban is elérhetők. Itt sem állapítható meg töretlen, egységes gyakorlat. Az egységes gyakorlat kialakítása érdekében kívánatos lenne legalább a legfelsőbb bírósági jogegységi döntés, de megnyugtatóbb lenne az összbüntetés szűkítéséből eredő kollízió mielőbbi törvényi kiküszöbölése.

Eljárási szabályok

Enyhébb fokozatba helyezést a bv. intézet, az elítélt és annak védője kezdeményezhet. A taxatív felsorolásból következik, hogy másnak – például az elítélt hozzátartozójának vagy az ügyésznek – nincs kezdeményezési joga. A helyes és méltányos eljárás az a gyakorlati megoldás lehet, hogyha az elítélt érdekében a hozzátartozója nyújt be kezdeményezést írásban, vagy a bv. bíró jegyzőkönyvben nyilatkoztatja az elítéltet, hogy kéri-e a fokozatváltást.

A bv. bírói eljárás alapja a bv. intézeti előterjesztés akkor is, ha az enyhébb fokozatba helyezést az elítélt/vagy a védője kezdeményezi. Ezért célszerű, ha a kezdeményező a beadványát közvetlenül az elítéltet fogva tartó bv. intézet parancsnokához adja be. Az elítéltek a kérelmüket egyszerű  kérelmi lapon is benyújthatják a nevelő útján a parancsnokhoz.

A bv. intézet 15 napon belül köteles az értékelő véleményt elkészíteni és az illetékes bv. bíróhoz továbbítani. Ha a kezdeményező egy éven belül változatlan tartalommal kéri a fokozatváltást, a bv. intézet újabb értékelő vélemény nélkül továbbíthatja a kérelmet a bv. bíróhoz.

A kezdeményezési jog csak az ítéletben meghatározott fokozathoz képest eggyel enyhébb fokozatra terjed ki. Ha a bv. bíró az elítéltet már eggyel enyhébb fokozatba helyezte, további fokozatváltásra már nincs lelhetőség. Az erre irányuló kérelmet érdemi vizsgálat nélkül, mint törvényben kizártat, el kell utasítani.

Az elzárás végrehajtását a Bv. tvr. szabályozza, az azonban szabálysértési és nem büntető szankció, így nem tekinthető például a fogház fokozatnál enyhébb fokozatnak. Értelemszerűen az erre irányuló kérelmet is – mint törvényben kizártat – kell elutasítani.

Ha a bv. bíró  a fokozatváltást elrendeli, az esetleg felmerülő  bűnügyi költséget az állam viseli.  

Enyhébb fokozatba helyezésről szóló végzés hatályon kívül helyezése

A Btk. 46. § (2) bekezdése alapján az elítélt megváltozott magtartására fígyelemmel a bv. bíró a  korábban hozott végzését hatályon kívül helyezheti. Megváltozott magatartás  alatt azt kell érteni, hogy az elítélt magatartása negatív irányban változik, megszegi az intézeti szabályokat. Ez a gyakorlatban akkor fordul elő, ha az elítélt fegyelmi vétséget követ el. Akár egy fegyelmi vétség is alapot adhat a végzés hatályon kívül helyezésére, ha a cselekmény súlya, jellege, körülményei önmagukban megdöntik az érintett végzésben felállított bírói vélelmet. Például erőszakos bűnelkövető erőszakos jellegű fegyelmi vétséget követ el, vagyon elleni bűnelkövető vagyoni jogot sértő vagy veszélyeztető fegyelmi vétséget követ el. A végzés hatályon kívül helyezése iránt a bv. intézet jogosult előterjesztéssel élni.  

A szigorúbb  fokozatba helyezésnek két konjuktív feltétele van: a szabályszegés súlyossága és ismétlődése. A puszta ismétlődés akkor, ha legalább egy fegyelemsértés nem minősül súlyosnak, a szigorúbb fokozatba helyezést nem alapozhatja meg. Ugyanígy egyetlen súlyos fegyelemsértés ismétlődés nélkül alkalmatlan súlyosabb fokba helyezésre. Az intézetnek az elítélt negatív magatartását fegyelmi határozatokkal kell bizonyítania, a nevelő vélemény e körben nem elegendő. Az elítélt által elkövetett bűncselekmény jellege vagy az elítélt előélete a szigorúbb fokba helyezésnél sem jöhet fígyelembe.

A szigorúbb fokozatba helyezés során csak az adott szabadságvesztés végrehajtása alatt elkövetett fegyelemsértést lehet figyelembe venni, az azt megelőzően töltött szabadságvesztés során tanúsított magatartás kívül esik az értékelésen.

Az elítélt saját terhére szigorúbb fokozat elrendelését nem kezdeményezheti, így az erre irányuló kérelmet, mint törvényben kizártat, érdemi vizsgálat nélkül el kell utasítani.

Szigorúbb fokozatról rendelkező végzés hatályon kívül helyezése

A Btk. 46. § (2) bekezdése alapján az elítélt megváltozott magatartására fígyelemmel a bíróság az (1) bekezdés alapján hozott határozatát hatályon kívül helyezheti. Nézetünk szerint, mivel a szigorúbb fokozatot megállapító végzés hatályon kívül helyezése is – tartalmát tekintve – a korábbinál enyhébb fokozatot eredményez, kifejezett törvényi rendelkezés hiánya ellenére is úgy véljük, hogy az elítéltnek és/vagy védőjének ilyen eljárás kezdeményezésére is alanyi joga van. Ez következik a 248/B/1998. számú Alkotmánybírósági határozat  indokolásából is. Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy  „a Bv. tvr. 36. §-a (1) bekezdésének g) pontja alapján az általános kérelmezési jog az elítéltet és védőjét is megilleti, ami alapján, mind a 7. § szerinti (végrehajtási fokozat megváltoztatására irányuló eljárás), mind pedig további, a Bv. tvr. szerinti eljárásokban megilleti őket az eljárás kezdeményezésének joga. Az indítványozás hivatalból történő kezdeményezésének jogszabályi előírása önmagában tehát nem zárja ki, hogy az érdekeltek indítványozzák, illetőleg kérelmezzék az egyes eljárások lefolytatását.”

A kezdeményezési lehetőséget – mondta ki az Alkotmánybíróság – kizárólag kifejezett törvényi rendelkezés zárhatná ki, ilyet pedig a Bv. tvr. nem tartalmaz. Egyértelmű  tehát, hogy mindez az egyes bv. bírói eljárásokban is azt jelenti, hogy a szabadságvesztés büntetésre ítéltek eljáráskezdeményezési joga körében a hatályos Bv. tvr. rendelkezéseinek az a helyes értelmezése, miszerint mind az elítélt, mind a védője – a törvényi keretek között – korlátlanul kezdeményezheti a szabadságvesztés büntetés végrehajtását érintő egyes  bv. bírói eljárásokat. Ennek megfelelően a szigorúbb fokozatba helyezésről szóló végzés hatályon kívül helyezésére irányuló kezdeményezési jog gyakorlására a (2) bekezdés rendelkezései megfelelően irányadóak.

Sem az enyhébb fokozatról, sem a szigorúbb fokozatról szóló végzés hatályon kívül helyezésének már nem feltétele az ismételt és súlyos fegyelemsértés.

A bv. intézetekben az arra jogosult és kötelezett dolgozók, bizottságok közvetlenül kísérik fígyelemmel az elítélt személyiségének fejlődését, magatartásának változását. Ha az enyhébb fokozatba helyezett elítélt szabálykövető  magatartása nem párosult a szabályok morális elfogadásával (üres konformizmus), a rövid idő alatt elkövetett  kisebb szabályszegések vagy akár egyetlen szabályszegés is alapot adhat az enyhébb fokozatról szóló végzésben felállított bírói vélelem megdöntésére, és ennek alapján a végzés  hatályon kívül helyezésére. Úgyszintén ellenkező, pozitív irányú magatartásváltozás is alapot adhat a szigorúbb fokozatról szóló végzés hatályon kívül helyezésére is.

A fokozatváltásról szóló végzés annak jogerőre emelkedése után hajtható végre.

Végül fontos leszögezni azt, hogy a bv. bíró az elítéltet csak eggyel enyhébb, vagy eggyel szigorúbb fokozatba helyezheti, illetőleg az erről szóló végzést hatályon kívül helyezheti. A bv. bírói határozatban megállapított fokozathoz képest további enyhítésre vagy súlyosításra nincs törvényi lehetőség. Ugyanakkor az eggyel enyhébb és eggyel súlyosabb fokozat mindig az ítélethez képest értendő. Ha tehát a büntetőügyben eljárt bíróság a Btk. 45. § (2) bekezdése vagy a 94. § (2) bekezdése alapján a vádlottal szemben – a törvény szerinti fokozattól eltérően – eggyel enyhébb, vagy szigorúbb fokozatot állapított meg, az nem zárja ki a Btk. 46. §-ának alkalmazását.

Az életfogytig tartó szabadságvesztés végrehajtási fokozata fegyház [Btk. 42. § (1) bek.], amellyel összefüggésben a fokozatváltást a Btk. 46. § (3) bekezdése kizárja. [A rendelkezést a 2007. évi XXVII. törvény 1. §-a iktatta be. Hatályos: 2007. 06. 01-jétől.]

Bírói gyakorlat

BH2005. 345. II. Az enyhébb végrehajtási fokozatba helyezésre tett büntetés-végrehajtási intézeti előterjesztés akkor is megalapozza a bv. bírói eljárást, ha a büntetés-végrehajtási intézet parancsnoka nem nyilvánít véleményt (1978. évi IV. törvény 46. §, 1979. évi 11. törvéerejű rendelet 7. §).

Enyhébb végrehajtási szabályok alkalmazása

7/A. § (1) A fogház, illetőleg a börtön végrehajtásának általános szabályainál enyhébb szabályok alkalmazása, illetőleg alkalmazásuk megszüntetése iránt a büntetés-végrehajtási intézet tesz előterjesztést a büntetés-végrehajtási bírónak.

(2) Az enyhébb végrehajtási szabályok alkalmazását az elítélt vagy védője is kezdeményezheti. A kérelmet a büntetés-végrehajtási intézet – értékelő véleményével és javaslatával – tizenöt napon belül továbbítja a büntetés-végrehajtási bíróhoz. Ha az enyhébb végrehajtási szabályok alkalmazását a törvény kizárja [28/A. § (2) bek.], illetőleg, ha az egy éven belül ismételten előterjesztett kérelem új körülményre nem hivatkozik, az értékelő vélemény és a javaslat elkészítését a büntetés-végrehajtási intézet mellőzheti.

(3) Az enyhébb végrehajtási szabályok alkalmazásának elrendelése, valamint az alkalmazásuk megszüntetésének mellőzése esetén a bűnügyi költséget az állam viseli.

Az enyhébb végrehajtási szabályok (a továbbiakban: EVSZ) alkalmazása a nyitottság elvét  érvényesítő speciális büntetés-végrehajtási anyagi jogi  jogintézmény, amely börtönbüntetésre, illetőleg fogházbüntetésre ítéltek esetében a Bv. tvr. 27–28. §-aiban meghatározott szabályokhoz képest enyhíti az elítélt személyes szabadságának korlátozását.

Az EVSZ kriminálpszichológiai eszköz, amelynek lehetősége és megszerzése is orientálja az elítéltet szabálykövető magatartásra, amely segíti az ő pozitív irányú személyiségfejlődését.

Az eljárás kezdeményezésére a bv. intézetnek és az elítéltnek (és/vagy védőjének) van alanyi joga. Az eljárás lefolytatásához – bármely jogosult kezdeményezi – a bv. intézet értékelő véleménye szükséges, kivéve a (2) bek. II. fordulata szerinti eseteket. Ezért helyes, ha a terhelt és/vagy védője a kezdeményezést közvetlenül a fogva tartó bv. intézet parancsnokának küldi meg, mert ez jelentősen  meggyorsítja  az eljárást.

EVSZ engedélyezését kizáró okok

Az EVSZ engedélyezését kizárja:

– ha az elítéltet a feltételes szabadság lehetőségéből a bíróság/bv. bíró a Btk. 47. § (4) bek. alapján kizárta, illetőleg a bv. bíró a Bv. tvr. 8. §-a szerinti eljárásban nem bocsátotta feltételes szabadságra;

– a fegyházbüntetésre ítélt esetében akkor sem, ha utóbb a bv. bíró eggyel enyhébb, börtön fokozatba helyezte;

– újabb végrehajtandó szabadságvesztésről érkezik értesítés, és a büntetések nincsenek összbüntetésbe foglalva, beleértve azt is, ha nincs helye összbüntetésnek. (Álláspontunk szerint nem tartozik ide a más büntetés helyébe lépő szabadságvesztés ténye, ezt a tényt azonban a bv. bíró mérlegelési körébe vonja. Lásd alább.);

– az elítélt ellen büntetőeljárás van folyamatban; 

– végül, ha az elítélt a feltételes szabadsághoz szükséges idő felét, de legalább börtönben 6, fogházban 3 hónapot nem töltött ki. További feltétel az utóbbi esetben az, hogy az előzetes fogva tartásban töltött idő ebbe az időtartamba csak akkor számít be, ha azt a szabadságvesztés foganatba vételét megelőzően folyamatosan töltötte. Másként fogalmazva, akinek bíróság az ítélet jogerőre emelkedése előtt az előzetes letartóztatását megszüntette, annak a határidőbe a fogva tartásban töltött idő nem számít be.

A vázolt szabályok kategórikus/cogens szabályok, így kívül esnek a bv. bíró  mérlegelési jogkörén. Ezért nem látjuk akadályát annak, hogy a bv. bíró – bármely kizáró ok fennállása esetén – a kezdeményezést akár meghallgatáson kívül, érdemi vizsgálat nélkül utasítsa el. Úgyszintén az EVSZ-nek ilyen ok bekövetkezése miatti megszüntetéséhez sem látjuk feltétlen szükségét a meghallgatásnak.

Ha az  elítélttel szemben a fenti kizáró okok nem állnak fenn, a bv. bírónak a felsoroltakon kívül vizsgálnia kell az elítélt előéletét, életvitelét, családi kapcsolatait, az elkövetett bűncselekmény jellegét, az elítélt büntetés-végrehajtás során tanúsított magatartását. Az EVSZ alkalmazása csak akkor engedélyezhető, ha a bv. bíró arra a meggyőződésre jut, hogy elítélttel szemben a büntetési célok az enyhébb, nyitottabb rezsimszabályok alkalmazásával is elérhetők.

A bv. bíró  érdemi határozatot a Bv. tvr. 7/A. §-a szerinti eljárásban az elítélt meghallgatása alapján hoz, vagy elrendeli az EVSZ alkalmazását, vagy mellőzi azt.

Az EVSZ célja, hogy a börtön és fogházbüntetésre ítéltek személyi szabadsága korlátozásának enyhítésénél kizárja vagy legalább korlátozza az elítélteknél egy idő után szükségképpen kialakuló személyiségtorzulásokat.

A külvilággal (család, barátok, munkahely stb.) való rendszeres kapcsolat nyilvánvalóan és hatékonyan segítheti az elítélt társadalomba való  beilleszkedését/visszailleszkedését (reszocializációját), amely végső  soron a büntetés céljának elérését szolgálja.

A bv. bíró  engedélyező vagy mellőző  határozatát e cél szem előtt tartásával hozza.

Meg kell  szüntetni az EVSZ-t, ha

– a Bv. tvr. 28/A. § (2) bekezdésében meghatározott kizáró ok bármelyike bekövetkezik, vagy

– ha az elítélt az eltávozással, illetőleg az intézeten kívüli munkavégzéssel kapcsolatos   magatartási szabályokat ismételten vagy súlyosan megszegi, vagy más, súlyos fegyelemsértést követ el.

A jogszabály példálózóan sorolja fel azokat a körülményeket, amelyek különösen alapot adnak az EVSZ megszüntetésére. Ez esetben a bíróság vizsgálja természetesen az önhibát is.

Ha a bv. intézet megszüntető okot észlel, az EVSZ felfüggesztése mellett előterjesztést tesz a bv. bíróhoz.

Ha az EVSZ-t engedélyező végzés meghozatalakor bármely törvényben meghatározott kizáró ok fennállt, a végzés ex tunc hatálytalan, és hivatalból vagy indítványra – fígyelemmel a Bv. tvr. 1. §-ára – a végzést hatályon kívül kell helyezni. Ha a kizáró okot a bv. intézet észleli, az EVSZ végrehajtásának felfüggesztése mellett tesz előterjesztést a végzés hatályon kívül helyezésére. Ha azonban  a büntetőeljárás időközben nem végrehajtandó szabadságvesztés kiszabásával  befejeződött, szükségtelennek véljük a végzés hatályon kívül helyezését. Az ok ugyanis, amely a hatálytalanságot okozta, időközben megszűnt.

Az EVSZ elbírálásáról szóló végzés – fellebbezésre tekintet nélkül – végrehajtandó, ezért  EVSZ megszüntetése iránti eljárásban a bv. parancsnok általi felfüggesztés a nem jogerős megszüntető  végzés kihirdetéséig tart.

Ha az elítélt az eltávozásról szándékosan nem tér vissza abból a célból, hogy a büntetés végrehajtása alól kivonja magát, értelemszerűen nem a Btk. 245. § (1) bekezdés szerinti fogolyszökés bűntettét, hanem a (2) bekezdés szerinti vétségét követi el.

Bírói gyakorlat

BH1997. 64. I. Az enyhébb végrehajtási szabályok alkalmazásának megszüntetése a 24 órás eltávozásból 12 órás késéssel a bv. intézetbe visszatérő  elítélttel szemben [1979. évi 11. tvr. (Bv. tvr.) 7/A. §, 28/A. §].

BH1997. 64. Az ilyen jellegű bizonyítást maga veszi fel, illetve az ügyészt keresi meg a szükséges bizonyítási eszközök felkutatása érdekében [Bv. tvr. 6. §, 7/A. §, 28/A. §, Be. 180. § (3) bek.].

BH1997. 4. A pénzbüntetésnek meg nem fizetése miatt szabadságvesztésre történt átváltoztatása folytán a fogházbüntetését töltő elítélt javára is elrendelhető az enyhébb végrehajtási szabályok alkalmazása [Btk. 52. §, 1979. évi 11. tvr. (Bv. tvr.) 7/A. §, 28/A. § (1) bek., 68. § (2) bek.].

BH1996. 517. Erre tekintettel, ha kizárólag az elítélt terjesztett elő ilyen kérelmet és azt visszavonja, az eljárást meg kell szüntetni [Bv. tvr. 7/A. §, 6. § (3) bek. d) pont és (4) bek., 28/A. §].

BH1996. 181. II. A büntetés végrehajtása során az elítélt javára az enyhébb végrehajtási szabályok akkor határozhatók meg, ha – a kiszabott szabadságvesztés tartamát is figyelembe véve – az életvitelére, az előéletére, valamint a büntetés-végrehajtási intézetben tanúsított magatartására fígyelemmel levonható az a következtetés, hogy az enyhébb végrehajtási szabályok mellett is elérhető a büntetés célja [1979. évi 11. tvr. 7/A. § (1) bek., 28/A. § (1) bek.].

BH1996. 138. A börtön végrehajtási szabályainál enyhébb végrehajtási szabályok alkalmazásának a mellőzése az erőszakos jellegű bűncselekmények miatt többször elítélt, jelenleg rablás és súlyos testi sértés miatt a büntetését töltő elítélt esetében (Bv. tvr. 7/A. §).

BH1995. 442. Az enyhébb büntetés-végrehajtási szabályok nem alkalmazhatók annak az elítéltnek a javára, akit fegyházbüntetésre ítéltek [Btk. 46. (1) bek., 1979. évi 11. tvr. (Bv. tvr.) 7/A. §, 28/A. §].

BH1995. 388. Az enyhébb végrehajtási szabályok engedélyezése szempontjából – a jogszabályban írt általános feltételeken túlmenően – az elkövetett bűncselekményt, a kiszabott szabadságvesztés tartamát, az elítélt személyiségét, családi körülményeit, előéletét, életvitelét és a büntetés töltése során tanúsított magatartását összességében figyelembe véve kell a bíróságnak határoznia [Bv. tvr. 7/A. §, 28/A. §].

BH1995. 265. A börtön végrehajtásának szabályainál enyhébb szabályok alkalmazására nem kerülhet sor, ha a hosszabb tartamú szabadságvesztésre ítélt és kényszergyógyításra kötetezett elítélt 6 hónapnál hosszabb időt töltött a börtönben (részben gyógyító-nevelő csoportban), de még nem lehet megállapítani, hogy a végrehajtás módjának tartós enyhítése megfelel-e a szabadságvesztés végrehajtása általános céljának [Bv. tvr. 7/A. §, 28/A. §, 19. §].

BH1994. 530. Az enyhébb büntetés-végrehajtási szabályok alkalmazásának engedélyezése során elsődlegesen a büntetés céljának a biztosítása a meghatározó, emellett jelentősége van az elítélt büntetés végrehajtása alatt tanúsított magatartásának, vitamint a személyi és családi körülményeinek is [1979. évi 11. tvr. (Bv. tvr.) 7/A. §, 28/A. §].

BH1994. 175. A fogház- illetve a börtönbüntetés végrehajtása során az enyhébb végrehajtási szabályok alkalmazásához nem szükséges különleges érdem, hanem elegendő az elítélt kifogástalan magatartása; az elítélt személyisége és a szabadságvesztés végrehajtása alatt tanúsított magatartása alapján ennek megítélésénél azt kell vizsgálni, hogy ez a rendelkezés mennyiben szolgálja az elítéltnek a szabadulása után a társadalomba való beilleszkedését [1979. évi I1. tvr. (Bv. tvr.) 7/A. §, 28/A. § (1) bek.].

A fenyítés elleni fellebbezés elbírálása

7/B. § (1) Az elítéltnek a büntetés-végrehajtási intézet magánelzárás fenyítést kiszabó határozata elleni fellebbezését a büntetés-végrehajtási bíró az iratnak a hozzá érkezésétől számított öt napon belül bírálja el.

(2) A büntetés-végrehajtási bíró végzése elleni fellebbezésnek a fenyítés végrehajtására nincs halasztó hatálya. A fellebbezést az érkezéstől számított öt napon belül kell elbírálni.

(3) A bűnügyi költséget az állam viseli.

(4) Az (1)–(3) bekezdés irányadó az előzetesen letartóztatottnak a magánelzárás fenyítést kiszabó határozat elleni fellebbezése elbírálására.

Az elítéltek és minden más jogcímen fogvatartottak fegyelmi felelősségéről szóló jogszabályok a büntetés-végrehajtás rendjét és biztonságát és ezen belül a társadalmi együttélés általánosan elfogadott szabályainak megszegését szankcionálják.

A fogvatartott köteles  az intézeti rendet és biztonságot érintő szabályokat betartani.

Az együttélési szabályok felsorolhatatlanok, azonban annak sérelme, veszélyeztetése  nyilvánvalóan sérti az intézeti rendet is.

Az a fogvatartott, aki az intézeti rendet vétkesen (felróhatóan) megszegi, fegyelmi felelősséggel tartozik. A fegyelmi felelősségről szóló anyagi és eljárási szabályokat a Bv. tvr. 42–43. §-ai, 52. §-a, 120. §-a és a 125. § (2) bekezdése, valamint a fogvatartottak felelősségéről szóló 11/1996. (V. 9.) IM rendelet szabályozza, ennek keretein belül a Bv. Országos Parancsnokának OP-intézkedése rendelkezik további eljárási szabályokról.

A Bv. tvr. háromféle fegyelmi fenyítést ismer:

– A legenyhébb fenyítés a feddés, amely mindenkivel szemben alkalmazható, és az intézet rosszallását és fígyelmeztetést fejez ki, felhívást a jogkövető magatartás tanúsítására.

– A személyes szükségletre fordítható összeg maximum hat hónapi időtartamra és legfeljebb havi 50%-os mértékig történő csökkentése már tényleges joghátrány. [Az elítéltek havonta – a bv intézeten belüli üzletben – személyes szükségleteik kielégítésére fordíthatnak pontosan meghatározott összeget. Ezt olyan szükségleti cikkekre fordíthatják, amelyet az intézet nem köteles biztosítani és nem tilos a zárkában tartani (például cigaretta, kávé, édesség stb.).]

– A magánelzárás fenyítés a legsúlyosabb fegyelmi büntetés. A szabadságvesztés zárt körülményei között is súlyos szabadságelvonást jelent.

A magánelzárás kiszabható tartama fegyház fokozatban legfeljebb 30 nap, börtön fokozatban és előzetes letartóztatottal szemben 20 nap, fogház fokozatban és fiatalkorú előzetes letartóztatottal szemben, továbbá elzárást töltő személlyel szemben 10 nap. Börtön fokozat alatt fiatalkorúak börtönét is kell érteni.

A terhes és kisgyermekes nővel szemben magánelzárás fenyítés nem alkalmazható.

A felsoroltakon túl, más jogcímen fogva tartottakkal szemben magánelzárás fenyítés nem alkalmazható.

Ha az elítélt ellen büntetőeljárás van folyamatban, a védelemhez fűződő  jogok nem korlátozhatók.

A fegyelmi felelősség

A rendelet példálózó felsorolást ad a lehetséges vétkes magatartásokról. Értelemszerűen nem adhat taxatív felsorolást, hiszen az elítélt és a bv. intézet, illetőleg elítélt és elítélt közötti viszonylatban a gyakorlatban felsorolhatatlan esetek fordulhatnak elő. A rendelet azonban konkrétan – a Btk. általános szabályaihoz hasonlóan – írja le a vétkességet kizáró és korlátozó okokat. (Például kóros elmeállapot, jogos védelem, végszükség stb.)

Az elítélt tévedése azonban az utasítás megtagadására nem adhat alapot. Az utasítás megtagadása miatt a cselekmény tárgyi és alanyi oldalának megvalósulása esetén sem lehet az elítéltet megbüntetni, ha az utasítás végrehajtásával bűncselekményt vagy szabálysértést követne el.

Az elítéltek a bv. intézetben megszeghetik a társadalmi együttélés  általában elfogadott szabályait, a házirend  (bv. intézeti rend) szabályait, ami egyben szabálysértést vagy bűncselekményt is megvalósíthat. Ezeket a fegyelmi vétségeket is a rendelet szerint kell elbírálni.

Szabálysértés esetén tehát a fogvatartott cselekményét nem a mindenkori szabálysértési törvény, hanem az idézett rendelet szerint kell elbírálni. Ha az elítélt vétkes magatartásával (például elítélttársát megveri, zsarolja stb.) bűncselekmény gyanúját is megalapozza, az intézet köteles egyidejűleg feljelentést is tenni.

Fegyelmi eljárás és annak akadályai

A rendelet  a büntethetőség elévülését is szabályozza, szubjektív és objektív határidő előírásával. Fegyelmi vétség miatt a cselekmény felfedezésétől számított 30 napon belül lehet eljárást indítani. Ha a cselekmény felfedezésétől számított 6 hónapon belül az elkövető személye ismeretlen marad, 6 hónap eltelte után az elkövetővel szemben fegyelmi eljárás nem indítható. Bűncselekmény esetén a fegyelmi eljárás a bűncselekményre irányadó elévülési időn belül indítható.

Ha az elítélt az intézetből jogszerűen és meghatározott időre távozott, és az engedélyezett tartam lejártával az intézetbe nem tért vissza vagy megszökött, a 30 napos, illetőleg a 6 hónapos határidő nyugszik.

Ha jogellenes távollét alatt a büntetés elévül, az elítélttel szemben a büntetést nem lehet végrehajtani, így ellene természetesen fegyelmi eljárás sem indítható vagy folytatható.

Fegyelmi eljárás általában is csak a büntetés-végrehajtási jogviszony fennállása  alatt indítható, folytatható. Ha az elítélt/terhelt szabadul, ezek lehetősége véglegesen megszűnik, még akkor is, ha rövid időn belül ismételten fogva tartásba kerül. Ha a fogvatartott a fegyelmi vétség elkövetése után – tényleges szabadulás nélkül – más jogcímű (ideértve más, összebüntetésbe nem foglalható szabadságvesztést is) fogva tartásba kerül, a korábbi fegyelmi eljárást meg kell szüntetni.

Nem indítható fegyelmi eljárás a korábban, más jogcímen történt fogva tartás alatt elkövetett cselekmény miatt, akkor sem, ha a hivatkozott határidők még nem teltek el. Ha az elítélt az egyik szabadságvesztését letöltötte (vagy feltételes szabadságra bocsátották), quasi szabadult, így fegyelmi felelősségrevonásnak nincs helye.

A fegyelmi eljárás lefolytatására első fokon a bv. intézeten belül a bv. parancsnok által meghatározott szerv, illetőleg személy jogosult, másodfokon általában a bv. intézet parancsnoka, kivétel ez alól a magánelzárást kiszabó határozat. Ha ugyanis a magánelzárást kiszabó határozat ellen az elítélt vagy védője fellebbezéssel él, annak elbírálására már nem az intézet parancsnoka, hanem a bv. intézet szerint illetékes bv. bíró jogosult és köteles. Az eljárásra jogosult szervek, személyek kötelesek a tényállást felderíteni és az ügyet érdemben elbírálni. A büntetést az egyénre szabott nevelési cél  és az intézeti rend biztosításának szem előtt tartásával úgy kell kiszabni, hogy az igazodjék a fegyelemsértés súlyához és az elítélt eddigi magatartásához is.

Látható, hogy a Bv. tvr. 42. § (1) és 43. §  (1) bekezdésében írt büntetéskiszabási szempontok alkalmazása során a generális prevenció igénye elsősorban a bv. intézet rendjének biztosítása körében jön figyelembe. Ennek indoka praktikusan az, hogy a generális prevenció elsősorban a fogvatartottak körében érvényesül.

A Bv. tvr. 7/B. §-a szabályozza a bv. bírói eljárást. Az elítélt (védője) a bv. intézet elsőfokú magánelzárást kiszabó fenyítése elleni fellebbezése alapján indulhat. Ez azt jelenti, hogy a bv. intézeten belül hozott első  fokú határozat ellen az ügyész fellebbezést nem terjeszthet elő, de ugyanakkor a bv. parancsnoka – mint másodfokú hatóság – sem módosíthatja az elsőfokú határozatot.

A Bv. tvr. kötelezően előírt 5 napos elbírálási határideje nyilvánvalóan csak arra az esetre érvényes, ha a bíróság meghallgatást tart. Az öt nap ugyanis értelemszerűen nem elegendő  például védő kirendelésére, tanú idézésére. Meghallgatás esetén sem tartható be az ötnapos határidő, ha például az elítéltet ideiglenesen – tárgyalásra idézés stb. okból – más bv. intézetbe szállították. Nézetünk szerint ilyenkor az ötnapos határidő a terhelt visszaszállításától kezdődik.

A bv. bírót nem köti az intézet által megállapított tényállás, a bizonyítás eredményeként más tényállást is megállapíthat a magánelzárás tartamát enyhítheti, vagy más büntetést szabhat ki.

A Bv. tvr. nem ír elő súlyosítási tilalmat, így a bv. bíró döntése akkor helyes, ha a változatlan tényállás mellett a kiszabott büntetést nem súlyosítja. Van ettől eltérő nézet is, amely szerint a bv. bírói döntést a súlyosítási tilalom – súlyosabb tényállás esetén – nem korlátozza.

A másodfokú  bíróság eljárására a Be. végzésekre vonatkozó  szabályai irányadóak, így itt a súlyosítási tilalom már egyértelmű.

A magánelzárás elleni fellebbezés körében a törvény – minden más jogorvoslati eljárással szemben – kétfokú jogorvoslatot biztosít, ugyanakkor elsőfokú bv. bírói végzés elleni fellebbezésnek a végrehajtásra már nincs halasztó hatálya.

Fegyelmi eljárást indítani, folytatni (fegyelmi büntetést végrehajtani) csak fogvatartottal szemben lehet. Ezért a bíróság a büntetés-végrehajtási eljárást hivatalból meghallgatáson kívül megszünteti, ha az elítélt jogszerűen szabadult, jogellenes távollét és szökés esetén az eljárást felfüggeszti.

Ha az elítélt fegyelmi felelőssége bármely okból nem állapítható  meg, az eljárást meg kell szüntetni, illetőleg fellebbezési eljárásban első- és másodfokon a fellebbezett határozat hatályon kívül helyezése mellett kell az eljárást megszüntetni, feltéve, hogy a további bizonyítástól eredmény  alappal nem várható.

Fegyelmi eljárás során érvényesül az ártatlanság vélelmén alapuló bizonyítási szabály, amely egyfelől az intézet kötelességévé  teszi a fegyelmi vétség bizonyítását, másfelől a kétséget kizáróan nem bizonyított tény az elítélt terhére nem róható, vétkessége hiányának bizonyítására nem kötelezhető. 

Magánelzárás végrehajtása

Ha a magánelzárás első fokon jogerőre emelkedik, végre kell hajtani.

Ha az első  fokú bíróság az elítélt fellebbezését nem jogerősen elbírálta, a végzés a Bv. tvr. 7. § (1) bekezdés alapján további fellebbezésre tekintet nélkül végrehajtható, kivéve, ha az első fokú bíróság a Bv. tvr. 6. § (7) bekezdésére fígyelemmel a Be. 347. § (2) bekezdése alapján a végrehajtást felfüggesztette. Ennek hiányában a magánelzárást a végzés elítélt általi kézbesítések után végre kell hajtani.

A kijelölt bv. intézeten belüli ügyvédi beszélő, bv. bírói meghallgatás stb. miatt a fegyelmi zárkán kívül, de a bv. intézeten belül való  tartózkodás a magánelzárás végrehajtását nem szakítja félbe. 

Végrehajtást kizáró szabályok

A magánelzárást kiszabó határozat jogerőre emelkedésétől számított 6 hónap elteltével a fenyítés nem hajtható végre. Ez a határozott idő abszolút jellegű abban az értelemben, hogy a magánelzárás végrehajtásának félbeszakítása és halasztása nem jön fígyelembe.

Az elévülés egy esetben nyugszik, mégpedig az elítélt jogellenes távolléte alatt.

A végrehajtás helye

A végrehajtás helye a terhelt részére előzetes letartóztatás vagy szabadságvesztés végrehajtására kijelölt bv. intézet. Ha azonban a terhelt a magánelzárás fenyítést rendőrségi fogdában szerezte, a fenyítést az intézet hajtja végre.

A magánelzárás egyéb szabályai

A végrehajtóság kezdő napja:

– az elsőfokú határozat jogerőre emelkedése,

– jogorvoslat esetén a bv. bírói végzés elítélt részére történő kézbesítésének napja,

– a jogerős bírósági végzés elítélt részére történő  kézbesítésének napja, feltéve, hogy a bv. bíró  a magánelzárás végrehajtását felfüggesztette. (Bv. tvr. 6. § (7) bekezdés, Be. 347. § (2) bekezdés]

A végrehajtás elhalasztása:

– kérelemre, fontos okból kötelező elhalasztani,

– orvosi javaslatra,

– rendkívüli eltávozás engedélyezése esetén,

– idézésre előállítás időtartamára.

A végrehajtás félbeszakítása:

– a halasztással megegyezően, továbbá

– ha több magánelzárást folyamatosan hajtanak végre, végrehajtás félbeszakítása 5 napra kötelező, feltéve, ha az össztartam a fokozat szerint kiszabható felső határt meghaladja.  

A végrehajtás helye a szabadságvesztés végrehajtására kijelölt bv. intézet.

A magánelzárás végrehajtását kizáró okok:

– a fenyítést kiszabó határozat a jogerőre emelkedésétől számított 6 hónap eltelt (a jogellenes távollét tartama ebbe  nem számít be),

– a büntetés-végrehajtási jogviszony megszűnése (az elítélt szabadulása vagy más jogcímen történő fogva tartása),

– ha az elítélt terhes,

 – vagy olyan betegségben szenved, amely a végrehajthatóságot kizárja,

 – ha a Bv. tvr. 41. § (2) bekezdés g) pontja alapján a fenyítést (vagy a hátralévő részét) jutalomból elengedték.

A már kiszabott és végrehajtott fegyelmi fenyítésnek nincs nyilvántartási korlátja, tehát ipso iure nem kerül ki a nyilvántartásból.

A Bv. tvr. 41. § (2) bekezdés h) pontja, illetőleg a 6/l996. IM r. 80. § (2) bekezdése alapján a bv. intézet parancsnoka a kiszabott és végrehajtott fenyítést jutalomból törölheti, erre azonban az elítéltnek alanyi joga nincs.

Bírói gyakorlat

4/2000. Büntető jogegységi határozat – A büntetés-végrehajtási bíró az elítéltet köteles meghallgatni, mielőtt a bv. intézet fegyelmi határozata elleni fellebbezést elbírálja [Bv. tvr. 6. § (3) bek. b) pont, 7/B. § (1) bek.].

BH1994. 174. A letartóztatottal szemben nincs helye fegyelmi vétség miatt magánelzárás alkalmazásának, ha a fegyelmi eljárás alapjául szolgáló tettlegességét a zárkatársával szemben a jogos védelem megállapítására alapul szolgáló tettlegesség körében valósította meg [1979. évi 11. tvr. (Bv. tvr.) 6. § (3) bek. b) pont és (7) bek., 7/B. § (3) bek., Be. 263. §].  

A feltételes szabadságra bocsátás

A feltételes szabadság anyagi jogi szabályait a Btk. 47–48/A. §-ai tartalmazzák, amelyet fiatalkorúak vonatkozásában a Btk. 112. §-ában meghatározott eltérésekkel kell alkalmazni. Életfogytig tartó szabadságvesztésre ítélt feltételes szabadságáról a Btk. 47/A-C. §-ai rendelkeznek.

Btk. 47. § (1) A bíróság a határozott ideig tartó szabadságvesztésre ítéltet feltételes szabadságra bocsátja, ha – különösen a büntetés végrehajtása alatt tanúsított kifogástalan magatartására és arra a készségére tekintettel, hogy törvénytisztelő életmódot fog folytatni – alaposan feltehető, hogy a büntetés célja további szabadságelvonás nélkül is elérhető.

(2) Feltételes szabadságra bocsátásnak csak akkor van helye, ha az elítélt

– fegyházban végrehajtandó büntetésének legalább négyötöd részét,

– börtönben végrehajtandó büntetésének legalább háromnegyed részét,

– fogházban végrehajtandó büntetésének legalább kétharmad részét kitöltötte.

(3) Három évet meg nem haladó szabadságvesztés kiszabása esetén – különös méltánylást érdemlő esetben – a bíróság ítéletében akként rendelkezhet, hogy az elítélt a büntetése fele részének letöltése után feltételes szabadságra bocsátható. Ez a rendelkezés nem alkalmazható, ha az elítélt többszörös visszaeső.

(4) Nem bocsátható feltételes szabadságra

a) akit olyan szándékos bűncselekmény miatt ítéltek szabadságvesztésre, amelyet korábbi végrehajtandó szabadságvesztésre ítélése után, a végrehajtás befejezése előtt követett el,

b) aki a szabadságvesztésből legalább két hónapot nem töltött ki,

c) az erőszakos többszörös visszaeső,

d) aki a bűncselekményt bűnszervezetben követte el,

e) aki a szabadságvesztés letöltését önhibájából nem kezdte meg.

Btk. 47/A. § (1) Életfogytig tartó szabadságvesztés kiszabása esetén a bíróság az ítéletében meghatározza a feltételes szabadságra bocsátás legkorábbi időpontját, vagy a feltételes szabadságra bocsátás lehetőségét kizárja.

(2) Ha a bíróság a feltételes szabadságra bocsátás lehetőségét nem zárja ki, annak legkorábbi időpontját legalább húsz évben, ha az életfogytig tartó szabadságvesztést olyan bűncselekmény miatt szabta ki, amelynek büntethetősége nem évül el, legalább harminc évben határozza meg.

Btk. 47/C. § (1) A bíróság az életfogytig tartó szabadságvesztésre ítéltet akkor bocsáthatja feltételes szabadságra, ha a szabadságvesztésből az elítélt letöltötte a bíróság által meghatározott időtartamot, és alaposan feltehető, hogy a büntetés célja további szabadságelvonás nélkül is elérhető.

(2) Nem bocsátható feltételes szabadságra az elítélt, ha ismételten életfogytig tartó szabadságvesztésre ítélik. Ha a korábbi életfogytig tartó szabadságvesztést még nem hajtották végre, az ismételten kiszabott életfogytig tartó szabadságvesztés nem hajtható végre.

Btk. 48. § (1) A feltételes szabadság tartama azonos a szabadságvesztés hátralevő részével, de legalább egy év, életfogytig tartó szabadságvesztés esetén tizenöt év.

(2) Ha a szabadságvesztés hátralevő része egy évnél rövidebb, és végrehajtását nem rendelték el, a büntetést – a feltételes szabadság letelte után – a hátralevő rész utolsó napjával kell kitöltöttnek tekinteni.

(3) A feltételes szabadság tartamára, de legkevesebb egy évre az elítélt pártfogó felügyelet alá helyezhető. Ha a feltételes szabadságra bocsátott elítélt visszaeső, pártfogó felügyelet alatt áll.

(4) A bíróság a feltételes szabadságot megszünteti, ha az elítéltet az ítélet jogerőre emelkedését megelőzően vagy azt követően elkövetett bűncselekmény miatt a feltételes szabadság alatt végrehajtandó szabadságvesztésre ítélik. A bíróság a feltételes szabadságot megszünteti, ha az elítéltet a feltételes szabadság alatt elkövetett bűncselekmény miatt végrehajtandó szabadságvesztésre ítélik. Ha az elítéltet egyéb büntetésre ítélik, vagy ha a magatartási szabályokat megszegi, a bíróság a feltételes szabadságot megszüntetheti.

(5) A feltételes szabadság megszüntetése esetén a feltételes szabadságon eltöltött idő a szabadságvesztésbe nem számít be.

Btk. 48/A. § (1) Ha az elítélttel szemben több határozott ideig tartó, összbüntetésbe nem foglalható szabadságvesztést kell végrehajtani – ideértve a pénzbüntetés vagy a közérdekű munka helyébe lépő szabadságvesztést is –, és a szabadságvesztések folyamatos végrehajtása során a bíróság az elítéltet bármely szabadságvesztésből feltételes szabadságra bocsátotta, a feltételes szabadság mindaddig nem kezdhető meg, amíg az elítélt más szabadságvesztést tölt.

(2) Ha a bíróság az elítéltet több szabadságvesztésből bocsátotta feltételes szabadságra, az elítélt a több feltételes szabadságot egyidejűleg párhuzamosan tölti.

(3) A 48. § (4) bekezdése esetén a párhuzamosan töltött feltételes szabadságok mindegyikénél külön kell vizsgálni, hogy a feltételes szabadság megszüntetésének feltételei fennállnak-e.

A Btk. 47. § (1) bekezdése és a 48/A. § egymásnak ellentmondó tartalmú. A két törvényhely anomáliájának lényege, hogy az elítéltnél – az újabb végrehajtandó szabadságvesztésről érkezett értesítőre fígyelemmel – a büntetési célok nyilvánvalóan nem érhetők el további szabadságelvonás nélkül, mégis feltételes szabadságra kell bocsátani, ha az elsőként végrehajtott szabadságvesztés kapcsán a Btk. 47. § (1) bekezdése alapján megállapítható, hogy a büntetési célok további szabadságelvonás nélkül elérhetők. A két megállapítás egyidejű alkalmazása csakis úgy értelmezhető, hogy a de facto természetes egységet képező (a terhelt bv. intézetbe befogadásától a tényleges szabadulásáig) folyamatot a jogalkotó de iure, büntetésenként elkülönítette. Mivel két teljesen különálló büntetésről van szó, beáll a kétszeres értékelés tilalma is, tehát az egyik büntetés végrehajtása alatt tanúsított magatartást a másik büntetés kedvezményeinek, illetve szankcióinak megítélésénél figyelmen kívül kell hagyni. Mindez aligha szolgálja a büntetési célokat. Ezért is feltétlenül szükséges lene, hogy a jogalkotó valamilyen módon egységesítse az összbüntetésbe nem foglalható szabadságvesztés büntetéseket.

8. § (1) A feltételes szabadságra bocsátásról (Btk. 47–48., 112. §) a büntetésvégrehajtási bíró a büntetésvégrehajtási intézet előterjesztése alapján, a feltételes szabadságra bocsátás lehetséges időpontja előtt az elítélt meghallgatása után határoz. A határozat meghozatala előtt a büntetés-végrehajtási bíró – feltéve, hogy a feltételes szabadságra bocsátás lehetséges időpontjáig rendelkezésre álló idő legalább kettő hónap – elrendelheti a pártfogó felügyelői vélemény beszerzését.

(2) A pártfogó felügyelő az (1) bekezdésben írt pártfogó felügyelői vélemény elkészítése érdekében az elítéltet a feltételes szabadságra bocsátás lehetséges időpontja előtt legalább kettő hónappal a büntetés-végrehajtási intézetben meghallgatja és vele ettől az időponttól kezdődően rendszeresen érintkezhet.

(3) Ha a büntetésvégrehajtási bíró az elítéltet nem bocsátotta feltételes szabadságra, a feltételes szabadságra bocsátás lehetőségét később újból megvizsgálhatja. Ebben az esetben elrendelheti a pártfogó felügyelői vélemény beszerzését.

(4) Ha a büntetés-végrehajtási bíró az elítéltet nem bocsátotta feltételes szabadságra [(3) bek.], a feltételes szabadságra bocsátást az elítélt vagy védője is kezdeményezheti. A kérelmet a büntetés-végrehajtási intézet – értékelő véleményével és javaslatával – harminc napon belül továbbítja a büntetés-végrehajtási bíróhoz. Ha az egy éven belül ismételten előterjesztett kérelem új körülményre nem hivatkozik, az értékelő vélemény és a javaslat elkészítését a büntetés-végrehajtási intézet mellőzheti.

(5) Ha a büntetés-végrehajtási bíró az életfogytig tartó szabadságvesztésre ítéltet nem bocsátotta feltételes szabadságra, a feltételes szabadságra bocsátás lehetőségét legkésőbb két év múlva, azt követően évente megvizsgálja. Ilyen esetekben elrendelheti a pártfogó felügyelői vélemény beszerzését.

(6)A bűnügyi költséget az állam viseli.

A feltételes szabadság a szabadságvesztés bíróság által meghatározott tartamának a tényleges végrehajtásra kerülő részét törvényben meghatározott feltételek fennállása esetén csökkenti. Köznapi szóhasználattal a feltételes szabadság kedvezmény, azonban mint minden más hasonló  büntetés-végrehajtási jogintézmény egyben kriminálpszichológiai (nevelési) eszköz is.

A feltételes szabadság mint lehetőség ösztönzi az elítéltet az intézeti rend megtartására, a törvénytisztelő életmód pedig életszemléletének pozitív irányú fejlődését segíti. A feltételes szabadság próbaideje alatt ez a folyamat tovább tart, hiszen az újabb bűncselekmény elkövetése rendkívül súlyos jogkövetkezményekkel jár azon túl, hogy a hátralévő időt le kell tölteni. [Például a Btk. 47. § (4) bekezdés a) pont alkalmazása a büntetéskiszabás körében nyomatékos súlyosító körülmény.]

A feltételes szabadság esedékessége

A feltételes szabadság esedékességét a Btk. 47. § (2) bekezdése, a Btk. 47. § (3) bekezdése, illetőleg életfogytig tartó szabadságvesztés esetén a Btk. 47/A. § (1) bekezdésének keretei között az ítéletben meghatározott időtartam határozza meg. A Btk. meghatározza, hogy az elítéltnek legalább a szabadságvesztés mekkora részét kell kitölteni. Ennek megfelelően:

– a határozott ideig tartó szabadságvesztésre ítélt kedvezménye nem lehet több, mint a szabadságvesztés tartamának a fegyház fokozatban 1/5, a börtön fokozatban 1/4, a fogház fokozatban 1/3 feltéve, hogy a bíróság [e) pont esetén a bv. bíró] a feltételes  kedvezményből a Btk. 47. § (4) bekezdése alapján nem zárta ki;

– életfogytig tartó szabadságvesztés esetén a perbíróság által megállapított legkorábbi időpont (min. 20 év).

Börtön  és fogház fokozaton – ez esetben – a fiatalkorúak börtön és fogház fokozatát is érteni kell.

Ha a bv. bíró a végrehajtás során más fokozatot állapít meg (Bv. tvr. 7. § és 14. §-a), a feltételes szabadság kedvezménye aszerint alakul.

Kizárólag a  perbíróság dönthet mérlegelésétől függően úgy – feltéve, hogy az elítéltet 3 évet meg nem haladó tartamú szabadságvesztésre ítéli –, hogy az elítélt a büntetése felének letöltésével bocsátható feltételes szabadságra. Ez a megoldás 1/2 kedvezményt jelent.

Életfogytig tartó szabadságvesztés kedvezménye: a Be. 47/A. §-a alapján és keretei között a bíróság a feltételes szabadságra bocsátás legkorábbi időpontját megállapítja.

A Btk. 47/B. §-ában felsorolt esetekben és keretek között a perbíróság az életfogytig tartó szabadságvesztésből való feltételes szabadságra bocsátás legkorábbi időpontját elhalasztja.

A feltételes szabadság esedékességének napját az elítéltet fogva tartó bv. intézet köteles naptári napra pontosan megállapítani. (Lásd a Bv. Sztv. Függelékét)

A feltételes szabadság tartama

A Btk. 48. § (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a feltételes szabadság tartama azonos a szabadságvesztés hátralévő  részével, de legalább 1 év. Ez a rendelkezés lényegét tekintve azt jelenti, hogy ha az elítélt úgy szabadul feltételes kedvezménnyel, hogy a kitöltetlen tartam akár csak egy nap, a feltételes szabadság tartama akkor is 1 év. Ha a feltételes szabadság megkezdése napján a hátralévő  idő az egy évet meghaladja, akkor a feltételes szabadság tartama azonos a le nem töltött időtartammal. Életfogytig tartó szabadságvesztés esetén 15 év.

A korábbi Btk. 48. § (1) bekezdése úgy rendelkezett, hogy az életfogytig tartó szabadságvesztésből engedélyezett feltételes szabadság 10 évig tart, majd az 1998. évi LXXX. tv. 6. §-a – 1999. május 1-i hatállyal – 15 évre felemelte. Ezért ma is és a későbbiekben is felmerülhet, hogy a bv. bíró melyik törvényt alkalmazza. Általában és a konkrét esetben is utalunk arra, hogy  a feltételes szabadság végrehajtási jellegű jogintézmény, amelynek lehetősége az ítélet jogerőre emelkedése után következik be, tehát az akkor hatályban lévő szabályokat kell alkalmazni. Ennek az elvnek megfelelően az életfogytig tartó szabadságvesztésből engedélyezett feltételes szabadság tartamát is eszerint kell megállapítani. Mivel az 1988. évi LXXX. tv. szigorította a feltételes szabadság tartamát, kérdés, hogy az 1999. év március 1-je előtt jogerőre emelkedett ítélettel kiszabott életfogytig tartó szabadságvesztésből 1999. év március 1-je után engedélyezett feltételes szabadság tartamát melyik törvény szerint kell megállapítani. A Legfelsőbb Bíróság több kollégiumi véleményében, illetőleg jogegységi határozatában kifejtette, hogy a büntetés-végrehajtási jogszabályok körében a Btk. 2. §-a nem értelmezhető. E vélemények tükrében a megoldás az lehet, hogy a feltételes szabadság esedékessége, illetőleg elbírálása idején hatályban lévő törvény szerint kell a feltételes szabadság tartamát is megállapítani. A bírói gyakorlat azonban ettől eltér, és az 1999. március 1-je előtt jogerőre emelkedett ítéletekből engedélyezett feltételes szabadság tartamát 10 évben állapítja meg, mivel az elítéltre ez kedvezőbb. Ezzel magunk is egyetértünk, hisz erről az 1998. évi LXXX. tv. elmulasztott rendelkezni, így a jogalkalmazás szintjén alapvető értelmezési szabály, hogy kétség esetén az elítéltre kedvezőbb megoldás – esetünkben törvény – alkalmazandó.

Más a helyzet, ha 1999. március 1-jétől a bv. bíró a feltételes szabadságot megszünteti, vagy a perbíróság a Btk. 47/B. §-a alapján a feltételes szabadság legkorábbi időpontját elhalasztja. Ez esetben már egyértelmű, hogy a feltételes szabadság tartama 15 év.

A feltételes szabadság kezdő napja

A feltételes szabadság kezdő napja főszabályként azonos az elítélt szabadlábra helyezésének napjával. Más a helyzet, ha a bv. bíró az esedékesség napja után hoz döntést bármely okból. Ilyen ok lehet például, amikor az elítélt előzetes fogva tartásban, de a jogerős ítélet meghozatala előtt már kitöltötte a büntetés törvényben, illetőleg bírói ítéletben meghatározott részét, vagy a büntetés-végrehajtási eljárás bármely ok miatt elhúzódik (például bizonyítás szükséges), avagy a büntetést utóbb összbüntetésbe foglalják. Ekkor a szabadlábra helyezés napja azonos a bv. bírói nem jogerős végzés meghozatalának napjával.

A Btk. idézett rendelkezései csupán a feltételes szabadság lehetséges legkorábbi időpontjáról rendelkeznek. A feltételes szabadság tényleges kezdő napja tehát a konkrét helyzet, illetőleg a bv. bírói eljárás függvényében az alábbiak szerint alakul:

– a törvényben vagy ítéletben megállapított legkorábbi időpont, feltéve, hogy a bv. bíró az erről szóló végzést a feltételes szabadság esedékessége előtt vagy e határnapon még kihirdeti;

– összbüntetésbe nem foglalható további végrehajtandó szabadságvesztés esetén az ebből való szabadulás napja (ideértve a más büntetés helyébe lépő szabadságvesztést is);

– az esedékesség időpontjához képest később hozott bv. bírói határozat esetén az erről szóló végzés kihirdetésének napja;

– ha a másodfokú bíróság a feltételes szabadságra bocsátást mellőző végzést megváltoztatja, a másodfokú végzés meghozatalának napja. A szabadítás érdekében a másodfokú bíróság haladéktalanul megkeresi az elítéltet fogva tartó bv. intézetet;

– ha az elítélt a feltételes szabadságról szóló végzés meghozatala után és az esedékesség előtt kiadatási vagy átadási letartóztatásba kerül, a feltételes szabadság az esedékesség napjától az előzetes letartóztatással párhuzamosan folyik. Ennek elvi alapja az, hogy a nemzetközi jogsegélyegyezmények alapján foganatositott előzetes letartóztatás idegen állam joghatósága alá tartozó büncselekmény miatt történik, így annak magyar büntetőjogi hatása nincs, illetőleg nem is lehet, kivéve, ha a büntetőeljárás átvétele nyomán annak elbírálása magyar hatóságok hatáskörébe kerül;

– ha a feltételes szabadságra bocsátott – szabadulás nélkül – előzetes letartóztatásba kerül, a feltételes szabadság az esedékesség napján megkezdődik, ha az elítélt az előzetes letartóztatásból jogerős elítélés nélkül szabadul. Ha az elítéltet az előzetes letatóztatással érintett ügyben – a terhelt szabadulása nélkül – jogerősen végrehajtandó szabadságvesztésre ítélik, a másik ügyben engedélyezett feltételes szabadság mindaddig nem kezdhető meg, míg a kiszabott szabadságvesztést ki nem tölti.

A feltételes szabadság elbírálása

Az elítéltet fogva tartó bv. intézet a feltételes szabadság esedékessége előtt három hónappal – szükség esetén soron kívül – köteles a székhelye szerint illetékes bv. bíróhoz előterjesztést tenni az elítélt feltételes szabadságra bocsátásának elbírálása érdekében. Mivel a törvény a bv. intézetet kötelezi a feltételes szabadság elbírálásának kezdeményezésére, az elítéltnek, illetőleg a védőnek szükségtelen ezt külön kezdeményezni. A bv. bíró az ügyet meghallgatásra tűzi ki, szükség esetén a lehetősége szerinti legkorábbi időpontban dönt.

Ha az ítéletet hozó bíróság a feltételes szabadságról nem megfelelően rendelkezett, a bv. bíró az eljárás felfüggesztése mellett megkeresi az ügyben eljárt elsőfokú bíróságot a Be. 577. §-a szerinti eljárás lefolytatására, kivéve, ha a kizáró ok az, hogy a kiszabott szabadságvesztés tartama a 2 hónapot nem haladta meg. Ez esetben a bv. bíró a feltételes szabadság elbírálására irányuló eljárást – mint törvényben kizártat – megszünteti. Szükség esetén a meghallgatást elnapolja, bizonyítás felvétele esetén tárgyalást is tarthat. (Lásd a 6. §-hoz fűzött indokolást is!)

Bv. jogszabály a meghallgatásra, tárgyalási időközt nem ír elő. Ennek oka az, hogy garanciálisan komolyabb érdeke fűződik az elítéltnek ahhoz, hogy a bv. bíró, fígyelemmel a közeli esedékességi határidőre, az ügyben minél gyorsabban döntsön.

Természetesen a védelemhez való jog az elítéltet ez esetben is megilleti, így például, ha meghallgatási időköz szinte egyáltalán nincsen, az elítélt kérheti a meghallgatás elnapolását annak érdekében, hogy védőt hatalmazzon meg, még akkor is, ha ezt korábban nem kérte. A bv. bíró  nézetem szerint akkor jár el helyesen, ha kioktatás után a fenntartott elnapolási indítványnak helyt ad.

A bv. bíró  a Btk. 47. § (1) bekezdése, életfogytig tartó  szabadságvesztés esetén a 47/C. § (1) bekezdése, illetőleg fiatalkorú ügyében a Btk. 112. §-ában megfogalmazottakat vizsgálja, majd az intézeti előterjesztés és az elítélt meghallgatása alapján érdemben határoz. Ha a mérlegelése alapján arra a következtetésre jut, hogy az elítélttel szemben a büntetési célok további szabadságelvonás nélkül elérhetők, az elítéltet feltételes szabadságra bocsátja. Ha a feltételes szabadság eredményes elteltéhez szükséges, a bíróság pártfogó felügyeletet rendel el. A visszaeső elítélt  a törvény erejénél fogva pártfogó felügyelet alatt áll. [Btk. 82. § (1) bek. b) pontja és (2) bekezdése] A fiatalkorúként elítélt csak abban az esetben áll a törvény erejénél fogva pártfogó felügyelet alatt, ha a feltételes szabadságra bocsátás engedélyezésekor a 18. életévét még nem töltötte be.

Ha a bv. bíró a Btk. 82. § (2) bekezdés ellenére a pártfogó  felügyeletről nem rendelkezett, a Bv. tvr. 6. § (7) bekezdésére fígyelemmel a Be. 567. §-a megfelelő alkalmazásával utólag pótolja. A pártfogó felügyelet kezdő napja a feltételes szabadság kezdő napjával azonos. Ellenkező  következtetés esetén a feltételes szabadságra bocsátást mellőzi. A bv. bíró  dönthet úgy is, hogy a mellőzéssel egyidejűleg a feltételes szabadságra bocsátás feltételeit későbbi időpontban újra megvizsgálja. Ilyenkor a bv. intézet köteles az általános szabályok szerint ismét előterjesztést tenni.

Sajátos eset az, amikor az elítélt a büntetése fele részének kitöltésével mehet feltételes szabadságra, azonban a bv. bíró azt mellőzi. A 17/1997. (V. 9.) IM r. 7/A. §-ra fígyelemmel ilyen esetben a feltételes szabadság ujabb esedékessége a Btk. 47. § (2) bekezdése szerint – a fokozatokhoz igazodva – alakul. Ebből okszerüen következik, hogy a bv. bíró a feltételes szabadságra bocsátás mellőzésével egyidejűleg ennél közelebbi felülvizsgálati határidőt nem tűz. Ennek a magyarázata az, hogy a Btk. 47. § (3) bekezdésének alkalmazása külön kedvezményt biztosít a terhelt számára, amelyre méltatlanná válik, ha a feltételes szabadságra bocsátását mellőzni kell. Ennek a szankciója az, hogy a fokozathoz igazodó esedékességi nap lép életbe.

Ha a bíróság az elítéltet nem bocsátja feltételes szabadságra, de a Bv. tvr. 8. § (3) bekezdése alapján annak lehetőségét ismét megvizsgálja, akkor a végzésben új időpontot állapít meg. A gyakorlatban előfordul, hogy a bv. bíró az újabb felülvizsgálat időpontját nem naptári napra, hanem hónapra állapítja meg, ilyenkor az esedékesség napja az első- vagy másodfokú bíróság engedélyező végzésének kihirdetésének (keltének) napja. Van olyan nézet és gyakorlat is, mely szerint konkrét határnapot ilyen esetben nem lehet megállapítani, csak hónapot. Az összbüntetés szűkítése és az ennek nyomán hozott speciális félbeszakítási szabályok miatt ez tekinthető ma a racionális megoldásnak.

A gyakorlatban vitatott, hogy a felülvizsgálat során figyelembe kell-e venni a bv. bírói határozat előtti fenyítéseket; álláspontunk szerint nem. A bv. bíró az iratok és a meghallgatás alapján rendszerint azt állapítja meg, hogy az elítélt életszemlélete változott ugyan, de a tartósság megállapításához még hosszabb-rövidebb idő szükséges. Az ismételt vizsgálat időpontjának meghatározásával kijelöli azt az időtartamot is, amely elegendő az előbb említett tartósság megállapítására. Az ügyésznek joga van arra, hogy a végzést megfellebbezze, és akár a feltételes szabadság végleges mellőzését, akár a felülvizsgálatra előírt határidő meghosszabbítását indítványozza. Nézetünk szerint utólag sem az ügyész, sem a bíróság nem hivatkozhat arra, hogy az újbóli vizsgálatra kitűzött határidő változatlan tényállás mellett nem volt elegendő az érdemi döntésre.

Önmagában az a tény, hogy az elítélt a bv. bíró által megjelölt időszakban jutalmat nem szerzett, korábbi fenyítéseit nem törölték, szintén nem adhat alapot annak megállapítására, hogy életszemléletében pozitív változás nem következett be, illetőleg e változás nem tartós. A bv. bíró az újabb felülvizsgálatot előíró végzésében már implicite megállapította, hogy a pozitív változás bekövetkezett, csupán a tartósság kérdőjelezhető meg.

A Bv. tvr. nem biztosít jutalomra való alanyi jogot kifogástalan, példamutató magatartást tanúsító elítélt részére sem. [Bv. tvr. 41. § (1) bek.] Ezen belül a bv. intézet [41. § (2) bekezdés h) pont] ilyen esetben például fenyítés elengedésére sem köteles. Ezért a bv. bíró által hozott jogerős végzésben meghatározott idő elteltével, változatlan tényállás mellett, a korábbi fenyítésekre hivatkozva a feltételes szabadságra bocsátás nem mellőzhető. A jogszabályok, illetve a bv. bírói végzés ellenkező értelmezése a jogalkalmazást esetlegessé, kiszámíthatatlanná, így önkényessé teheti.

A nevelő negatív tartalmú véleménye, azt alátámasztó tények, körülmények – ha nem is bizonyítása, de legalábbis igazolása – nélkül a Be. 4. §-ából folyó bizonyítás szabályai szerint a terhelt terhére értékelni nem lehet. A nevelő véleményét tehát önmagában nem tekinthetjük bizonyított ténynek, mert a nevelő és az elítélt közötti kapcsolat szükségképpen szubjektív jellegű is, ami a nevelői megállapításokat gyakran megkérdőjelezheti.

Életfogytig tartó szabadságvesztés esetén a Bv. tvr. 8. § (4) bekezdése az általánostól eltérő rendelkezést tartalmaz. Ennek lényege, hogy a bv. bírónak külön rendelkezés nélkül első esetben legkésőbb 2 év múlva, ezt követően évenként felül kell vizsgálnia a feltételes szabadság lehetőségét, az intézet előterjesztése alapján.

A Bv. tvr. 8. § (3) bekezdése alapján a bv. bíró a (4) bekezdésben írt keretek között határozza meg a felülvizsgálat miatti új esedékességi időpontot.

Ha a bv. bíró  észleli, hogy a szabadságvesztés, illetőleg ha az összbüntetés összes alapítélete vonatkozásában megállapítható a Btk. 47. § (4) bekezdés e) pontja szerinti kizáró ok – ügyészi indítványra vagy intézeti kezdeményezésre – a tvr. 17. §-a alapján az elítéltet a feltételes kedvezményből kizárja, egyben a feltételes szabadság elbírálására irányuló eljárást megszünteti.

Ha az összbüntetés legalább egyik alapítélete vonatkozásában a kizáró ok nem áll fenn, a bv. bíró a többi alapítéletben megállapítható kizáró okot mérlegelési körébe vonja és juthat arra a következtetésre, hogy az elítélt feltételes szabadságra bocsátását mellőzi. Utóbbi esetben az elítéltnek megmarad a 8. § (2) bekezdése szerinti, alább tárgyalt kezdeményezési joga. (Lásd még a 17. §-hoz fűzött magyarázatot.)

Kezdeményezési jog

Az elítéltet és/vagy védőjét megillető, a 8. § (4) bekezdés szerinti kezdeményezési jog csak akkor áll fenn, ha a bv. bíró a feltételes szabadságot mellőzte, újabb határidő tűzése mellett vagy anélkül. Úgyszintén önálló kezdeményezési joga van a bv. intézetnek is. A bv. bíró  ilyen esetben akkor bocsátja feltételes szabadságra az elítéltet, ha az újabb tények, releváns körülmények a korábbi végzésben felállított bv. bírói vélelem megdöntésére alkalmasak. Ennek hiányában a feltételes szabadságra bocsátást mellőzi. Ha a korábbi végzésben a bv. bíró a feltételes szabadság újbóli vizsgálatára határidőt tűzött, a bv. intézet e korábbi végzésben előírtaknak megfelelő időpontban köteles újabb előterjesztést tenni.

Az elítélt és/vagy védőjének kezdeményezési jogát a törvényhely (4) bekezdése biztosítja, az ott megjelölt keretek között. A bv. bíró akkor engedélyezi az elítélt feltételes szabadságra bocsátását, ha az újabb tények és körülmények alkalmasak a feltételes szabadságra bocsátást mellőző végzésben megállapított bírói vélelem megdöntésére és a büntetési célok további szabadságelvonás nélkül is elérhetők.

Ha az elítélt/védő  az 1 éven belül ismételten előterjesztett kérelmében nem hivatkozik új tényre, körülményre, akkor a bv. intézet értékelő vélemény nélkül küldheti meg a kérelmet a bv. bíróhoz. Az elítélt meghallgatása ez esetben sem mellőzhető.

Nincs helye a feltételes szabadság kezdeményezésének, ha az elítélt a feltételes szabadságból a Btk. 47. § (4) bekezdésének bármely pontja alapján kizárt. Ebből következik, hogy ha a bv. bíró az elítéltet a feltételes szabadság lehetőségéből a 17. § szerinti eljárásban a Btk. 47. § (4) bek. e) pontja alapján kizárja, a kezdeményezési jog kizárt.

Végül megjegyezzük, hogy az elítélt és a védő  akkor jár el célszerűen, ha  a feltételes szabadság elbírálására irányuló kérelmét  közvetlenül a bv. intézet parancsnokánál terjeszti elő. Ez az ügyintézési határidőt jelentősen megrövidíti.

Álláspontunk szerint az életfogytig tartó szabadságvesztésre ítéltet a tvr. 8. § (3) bekezdése szerinti kezdeményezési jog nem illeti meg, mert a (4) bekezdés a felülvizsgálati határidőket előirja.

A feltételes szabadság engedélyezéséről szóló végzés végrehajtása

A végzést a feltételes szabadság esedékességének napján, fellebbezésre tekintet nélkül végre kell hajtani. [Bv. Szabályzat 201. § (1) bekezdés a) pont] Ennek négy korlátja van:

1. Ha az elítélt a feltételes szabadulás esedékessége előtt súlyos fegyelemsértést követ el, és ennek nyomán a bv. bíró a korábbi végzését hatályon kívül helyezve a feltételes szabadságra bocsátást mellőzheti.

2. Ha az elítélt ellen újabb végrehajtandó szabadságvesztésről szóló értesítés érkezik, ide értve a más büntetés helyébe lépő  szabadságvesztést is, a feltételes szabadság nem kezdhető meg, amíg az elítélt a más szabadságvesztést tölti. [Btk. 48/A. § (2) bek.]

3. Ha az esedékesség napjáig előzetes letartóztatásról érkezik bírói rendelvény, az elítélt nem szabadítható.

4. Ha kiadatási/átadási letartóztatás, idegenrendészeti őrizet, illetőleg elzárás vár végrehajtásra, az elítélt feltételes szabadsága elkezdődik, de nem szabadul.

A 3. pontban írt, újabb ügyben elrendelt előzetes letartóztatás a feltételes szabadság kezdő napját nem érinti, feltéve, hogy az előzetes letartóztatással érintett ügyben a bíróság a terheltet a jogerős ítélet meghozatala előtt szabadlábra helyezi, vagy vele szemben nem végrehajtandó szabadságvesztést szab ki. De lege ferenda indokolt lenne ezt a helyzetet jogszabályban rendezni.

Ha az elítélt más  ügyben elrendelt előzetes letartóztatása alatt újabb szabadságvesztésről érkezik bírói rendelvény, akkor az előzetes letartóztatást meg kell szakítani és a szabadságvesztést kell foganatba venni. Ugyanakkor a végrehajtás sorrendjében az előzetes letartóztatás végrehajtása a más büntetés helyébe lépő szabadságvesztés végrehajtását megelőzi.

Feltételes szabadságra bocsátás szabadlábon lévő elítélt esetében

Ha a szabadlábon lévő elítélt előzetes fogva tatásban, háziőrizetben a feltételes szabadsághoz szükséges időt kitöltötte, az értesítőre sem a perbíróság, sem a bv. bíró nem vezethet bírói rendelvényt [9/2002. IM r. 36. § (1) bekezdés], hanem a bírói értesítőt megküldi a bv. intézetnek. A bv. intézet soron kívül előterjesztést tesz a feltételes szabadság elbírálása érdekében. [6/l996. IM r. 198. § (1) bek.]

Ha az elítélt javítóintézetben végrehajtott előzetes fogva tartásban volt, a bv. bíró a javítóintézet előterjesztése alapján dönt.

Az is előfordulhat – régi ügyekben –, hogy rendőrségi fogdán töltötte ki az elítélt az előzetes fogva tartást, illetve kizárólag háziőrizetben volt; ilyen esetben a bv. bíró előterjesztés nélkül jár el.

Eljárás, ha az elítélt más ügyben van fogva tartva: elítélt előzetes fogva tartásban, háziőrizetben a feltételes szabadsághoz szükséges időt kitöltötte, az értesítőre sem a perbíróság, sem a bv. bíró nem vezethet bírói rendelvényt, hanem a bírói értesítőt megküldi a bv. intézetnek a feltételes szabadság elbírálásához szükséges soron kívüli előterjesztés végett.

Ha a bv. bíró az elítéltet nem bocsátotta feltételes szabadságra és a bv. intézet az értesítőlapot visszaküldte, a bv. csoport az általános szabályok szerint jár el. Ha a szabadlábon lévő elítétet a bv. bíró nem bocsátja feltételes szabadságra, álláspontunk szerint indokolt a végzés végrehajtásának felfüggesztése. Jogszabály nem rendelkezik arről a helyzetről, de álláspontunk szerint szabadlábon lévő elítélt esetében jogerős végzés esetén indokolt a szükséges intézkedések megtétele (felhívás, elővezetés, elfogatóparancs kibocsátása) a szabadságvesztés hátralévő részének letöltésére.

Ha a bíróság  az elítéltet feltételes szabadságra bocsátotta, a feltételes szabadság kezdő napja a végzés kihirdetésének napja. (Ha az elítélt fogva van, a feltételes szabadság kezdő napja az általános szabályok szerint alakul.)

Az óvadék visszaadásáról a bíróság a jogerős végzés alapján rendelkezhet, ha az elítélt szabadlábon van.

Ha az elítélt ismeretlen helyre távozott a bv. bíró  az eljárást felfüggeszti, és a 6/A. § szerint jár el. Az elévülés ilyen esetben félbeszakad és újrakezdődik. Ilyen esetben elfogató  parancs kiadására az ad törvényes alapot, hogy a bv. bírói döntés vagylagosan a büntetés végrehajtására irányuló döntés is lehet.

A feltételes szabadságra bocsátás elbírálása nem csak akkor válhat indokolttá, ha az elítélt előzetes fogvatartásban töltötte le a szabadságvesztésnek a feltételes szabadságra bocsátás feltételeként a Btk. 47. § (2) bekezdésében meghatározott tartamot.

Ha a bíróság az elítélt összbüntetési ítélete alapjául szolgáló szabadságvesztés büntetésekből kitöltött idő alapján indokoltnak tartja, az alapítéletek szerinti szabadságvesztések végrehajtását félbeszakítja [Be. 574. § (3) bekezdése]. Az ítélet jogerőre emelkedése után gyakran megállapítható, hogy az elítélt kitöltötte a büntetésnek a Btk.-ban előírt részét, és a feltételes szabadságra bocsátása esedékes. Ilyen esetben a bv. szab. 183. § (3) bekezdése alapján az elítélt feltételes szabadságra bocsátása iránt az intézet soron kívül előterjesztést tesz a bv. bíróhoz. Tekintettel arra, hogy az elítélt szabadságvesztését félbeszakították, ebben az esetben a bv. intézet székhelye szerint illetékes bv. bíróhoz kell tenni az előterjesztést. Mivel ilyen esetben az elítélt szabadlábon van, a feltételes szabadságot az elítélt lakóhelye szerint illetékes bv. bíró bírálja el.

Kiutazási tilalom

A külföldre utazásról szóló 1998. évi XII. tv. 16. § (1) bekezdés d) pontja értelmében az elítélt a feltételes szabadság alatt Magyarország területét nem hagyhatja el, ennek megkísérlése, illetve megvalósítása szabálysértés. A 2008. évi CXIII. tv.  16. § (3) bekezdése – 2009. június 28-i hatállyal – megszüntette azt a bv. bírói hatáskört, mely szerint a bv. bíró az elítélt számára – meghatározott időre – kiutazási engedély kiadásához hozzájáruljon.

A szabadságvesztés elévülésére a Btk. 67–68. §-ai irányadóak azzal, hogy az elévülés kezdő napja azonos a feltételes szabadság tényleges megkezdésének napjával. Az elévülést kizárólag a bíróság, illetőleg a bv. bíró feltételes szabadság megszüntetéséről szóló nem jogerős határozata szakítja félbe.

Bírói gyakorlat

4/2007. BK vélemény – a) Ha a bíróság az ítéletben úgy rendelkezett, hogy az elítélt a büntetés fele részének letöltése után feltételes szabadságra bocsátható, de a bv. bíró a büntetés fele részének tényleges letöltése után nem részesíti őt ebben a kedvezményben, az elítélt nem veszti el véglegesen a feltételes szabadságra bocsátás lehetőségét, mert ez esetben a Btk. 47. §-ának (2) bekezdése szerint kell eljárni. Ez esetben tehát a bv. bírónak le kell folytatnia az 1979. évi 11. törvényerejű rendelet (Bv. tvr.) 8. §-a szerinti eljárást, és az elítélt feltételes szabadságra bocsátásának lehetőségét az általános szabályok szerint, a végrehajtási fokozathoz igazodóan kell vizsgálnia.

BH1997. 106. A büntetés végrehajtása alatt kifogástalan magatartást tanúsító elítélt feltételes szabadságra bocsátható akkor is, ha a büntetés végrehajtása előtt indult büntetőeljárás a büntetés végrehajtása alatt is folyik ellene [Btk. 47. § (1) bek., Bv. tvr. 6. § (4) bek., 8. § (1) bek., 108/1979. (IK 8.) IM ut. 33. § (1) bek. f) pont, 34. § (1) bek.].

BH1996. 632. A büntetés-végrehajtási bírónak a feltételes szabadságra bocsátást mellőző és a büntetés-végrehajtási intézet parancsnokságát ismételt előterjesztésre felhívó döntése: érdemi döntés, így az ellen az elítélt fellebbezéssel élhet [1979. évi 11. tvr. (Bv. tvr.) 6. § (3) bek. c) pont, 8. §, 108/1979 (IK 8.) IM ut. 34. § (1) és (2) bek., Be. 269. § (1) bek.].

BH1996. 12. Nem bocsátható  feltételes szabadságra, akinek a büntetés végrehajtása alatt tanúsított magatartása nem felel meg az intézeti szabályoknak [1979. évi 11. tvr. (Bv. tvr.) 6. § (4) bek., 8. § (1) bek., Btk. 47. § (1) bek.].

BH1996. 3. Az elítélt feltételes szabadságra bocsátásának a mellőzését indokolhatja, ha ellene újabb büntetőeljárás van folyamatban [Btk. 47. §  (1) bek., 108/1979. (IK 8.) IM ut. 33. § f) pont].  1979. évi 11. tvr. (Bv. tvr.) 6. § (3) bek. c) pont, 8. §].

FBK1994. 44. Nem bocsátható  feltételes szabadságra, akinek a büntetés végrehajtása alatt tanúsított magatartása nem felel meg az intézeti szabályoknak [Bv. tvr. 8. §  (1) bek.]

BH2007. 179. Nem alapozza meg a feltételes szabadságra bocsátásból kizárást az életfogytig tartó szabadságvesztésre ítélt esetében az a körülmény, hogy azt a bűncselekményt, amely miatt vele szemben életfogytig tartó szabadságvesztés kerül kiszabásra a korábbi határozott ideig tartó szabadságvesztésből történő feltételes szabadságra bocsátása alatt követte el [1978. évi IV. törvény 47. § (1), (2), (3), (4) bek., 47/A. §, 47/B. § és 47/C. §].

BH2001. 460. A büntetés-végrehajtási bíró az elítélt feltételes szabadságra bocsátását nem tagadhatja meg arra hivatkozással, hogy az elítéltnek olyan, más szabadságvesztést is le kell töltenie, amely – a quasi halmazati viszony hiánya miatt – nem foglalható összbüntetésbe; ilyen esetben azonban a szabadságvesztések folyamatos végrehajtása során a feltételes szabadság addig nem kezdhető meg, amíg az elítélt a szabadságvesztés-büntetését tölti [Btk. 47. § (1) és (2) bek., 1979. évi 11. tvr. 6. §  (4) bek.].

BH2000. 43. Kizárólag az ügy érdemi elbírálására jogosult bíróság hozhat az ítéletben olyan rendelkezést, hogy a terhelt a vele szemben kiszabott, 3 évet meg nem haladó szabadságvesztés esetén – a különös méltánylást érdemlő körülményekre tekintettel – a büntetés fele részének a kitöltése után feltételes szabadságra bocsátható; az 1973. évi I. törvény XVIII. fejezete szerinti különleges eljárás körében ilyen határozat meghozatalára nem kerülhet sor [1978. évi IV. törvény 47. § (3) bekezdés, 137. § 15. pont, 1973. évi I. törvény 356. §].

BH1991. 219. A korábbi büntető ügyben engedélyezett feltételes szabadság megszüntetésének nincs helye, ha a vádlott az újabb bűncselekményt a feltételes szabadság tartama alatt követte el, de a korábbi büntetés végrehajthatóságát a kegyelem kizárja; ugyanakkor az újabb ügyben kiszabott szabadságvesztés tekintetében a vádlott feltételes szabadságra nem bocsátható [Btk. 47. § (3) bek. b) pont, 48. § (4) bek., 66. § c) pont].

FBK1991. 4. Újabb szabadságvesztésre ítélés esetén a vádlottat a feltételes szabadságra bocsátásból abban az esetben is ki kell zárni, ha a korábbi szabadságvesztés büntetését végrehajtási közkegyelem folytán nem töltötte ki teljes egészében [Btk. 47. § (3) bekezdés b) pont, 1990. évi XXXIX. törvény 8. § (3) bekezdés].

A feltételes szabadság megszüntetése

A feltételes szabadság megszüntetésének anyagi jogi szabályait a Btk. 48. § (4) bekezdése tartalmazza. Eszerint a feltételes szabadság megszüntetésére négy esetben kerülhet sor:

a) A büntetőügyben eljáró bíróság szünteti meg a – határozott tartamú szabadságvesztésből engedélyezett – feltételes szabadságot, ha az elítéltet az ítélet jogerőre emelkedését megelőzően vagy ezt követően elkövetett bűncselekmény miatt a feltételes szabadság alatt végrehajtandó szabadságvesztésre ítélik.

b) A büntetőügyben eljáró bíróság szünteti meg a feltételes szabadságot, ha az elítéltet a feltételes szabadság alatt elkövetett bűncselekmény miatt végrehajtandó szabadságvsztésre ítélik.

c) Szintén a büntetőügyben eljáró bíróság szüntetheti meg a határozott tartamú szabadságvesztésből engedélyezett feltételes szabadságot, ha az elítéltet nem végrehajtandó szabadságvesztésre, hanem más büntetésre ítélik.

d) A bv. bíró szüntetheti meg a feltételes szabadságot, ha az elítélt a pártfogó felügyelet magatartási szabályait megszegi.

[Meg kell jegyezni, hogy a feltételes szabadság megszüntetésére vonatkozó szabályok a közelmúltban többször módosultak, a Btk. 48. § (4) bekezdésének jelenleg hatályos szövegét a 2009. év CXXXVI. tv. 22. §-a állapította meg.]

A Bv. tvr. 9. §-a a bv. bíró hatáskörébe tartozó feltételes szabadság megszüntetésének eljárási szabályairól rendelkezik.

Ha a bíróság a feltételes szabadságot megszünteti, a feltételes szabadságon töltött idő a szabadságvesztésbe nem számít be.

9. § (1) Ha a pártfogó felügyelet alá helyezett elítélt a magatartási szabályokat a feltételes szabadság tartama alatt megszegi, a pártfogó, illetve a rendőrség a feltételes szabadság megszüntetése érdekében az ügyészhez fordul; megjelöli a bizonyítási eszközöket. Ha az ügyész a tényállást nem látja tisztázottnak, a tényállás felderítése érdekében a nyomozó hatóságot keresi meg vagy a pártfogótól további bizonyítási eszközök megjelölését kéri.

(2) Ha a magatartási szabályok megszegése miatt a feltételes szabadság megszüntetésének lehet helye, az ügyész az elítélt tartózkodási helye szerint illetékes büntetésvégrehajtási bírónak indítványt tesz. Ha az elítélt – elfogása előtt – a hatóság elől elrejtőzött vagy elrejtőzésétől alaposan tartani kell, az ügyész, az indítvány benyújtása után pedig a büntetésvégrehajtási bíró elrendelheti a szabadságvesztés ideiglenes foganatba vételét. A szabadságvesztés ideiglenes foganatba vételére a Be.-nek az előzetes letartóztatás tartamára vonatkozó rendelkezései az irányadók.

(3)

(4) Az ügyész indítványának elutasítása esetén a bűnügyi költséget az állam viseli.

I. A Bv. tvr. a feltételes szabadság megszüntetésének azt az esetét szabályozza, amikor a szabadságvesztéstől engedélyezett feltételes szabadság tartamára a bv. bíró az elítélt pártfogó felügyeletét is elrendelte. Ha az elítélt a próbaidő alatt a pártfogó felügyelet szabályait megszegi, a bv. bíró a feltételes szabadságot a Btk. 48. § (4) bekezdése alapján megszüntetheti. (Ugyanilyen okból próbamegszüntetésre vagy felfüggesztett szabadságvesztés végrehajtásának elrendelésére a perbíróság rendelkezik hatáskörrel.)

A feltételes szabadság megszüntetésének elbírálására irányuló  büntetés-végrehajtási eljárásra az elítélt lakóhelye, ennek hiányában tartózkodási helye szerint illetékes bv. bíró illetékes. Illetékesség hiányában áttételnek van helye.

A feltételes szabadság megszüntetésének ezt a módját természetesen meg kell különböztetni attól, amikor az ítélkező bíróság az elítélt által – a feltételes szabadság próbaideje alatt – elkövetett cselekmény miatt kiszabott végrehajtandó szabadságvesztés kiszabása mellett az engedélyezett feltételes szabadságot megszünteti. [Btk. 48. § (4) bekezdés]

A bv. bíró az ügyész indítványa alapján akkor szünteti meg a feltételes szabadságot, ha az elítélt olyan súlyos szabályszegést követett el, és önhibája is megállapítható. (Az önhiba önhibára való „készséget” és önhibára való „képességet” is jelent.) Ezért, ha az elítélt célzatosan vagy eshetőleges szándékkal vagy egyszerű hanyagságból kivonja magát a pártfogó felügyelet végrehajtása alól, ez alapot adhat a feltételes szabadság megszüntetésére. Ha viszont az elítélt kóros elmeállapotú, hiányzik az önhibára való képessége. Ha az elítélt  beszámítási képessége csupán korlátozott, a bv. bíró az összes körülmény – köztük az elítélt elmeállapota jellemzőinek – mérlegelésével dönt.

A bíróság a feltárt tények, bizonyítékok és körülmények mérlegelése alapján akkor szünteti meg a feltételes szabadságot, ha a magatartási szabályszegés az elítélt önhibájából történt, és az olyan súlyú, ami miatt már a büntetés, illetőleg a büntetés-végrehajtás  célja a szabadságvesztés hátralévő részének letöltésével érhetők el.

Ha az elítélttel szemben  a feltételes szabadság próbaideje alatt újabb büntetőeljárás indult, az önmagában nem eredményezheti a feltételes szabadság bv. bírói megszüntetését, még akkor sem, ha az újabb cselekményeit is a korábbi sértett sérelmére követte el. Ugyanakkor, ha a bv. bíró a feltételes szabadságra bocsátásról szóló végzésében a Btk. 82. § (5) bekezdésének keretei és lehetőségei között külön magtartási szabályokat is előír, annak megszegéset bv. bírói eljárásban ítélet nélkül is meg lehet állapítani. Ebben az esetben ugyanis, ha az elítélt a külön magatartási szabályt szegi meg, a bv. bíró az emiatti rendőri intézkedést, a szabálysértés vagy büntetőeljárás tényét már mérlegelési körébe vonhatja, és a feltételes szabadságot ez okból megszüntetheti. Ennek elvi alapja az, hogy ha az elítélt újabb bűncselekményt vagy szabálysértést követ el, őt is megilleti az ártatlanság vélelme. Ha viszont ezzel a cselekménnyel a bv. bíró által előírt magtartási szabályt szeg meg, a bv. bírói eljárásban az ártatlanság vélelme már nem érvényesül. A bv. bíró ezeket a tényeket a mérlegelési körébe vonhatja, és a rá vonatkozó eljárási szabályok szerint dönthet a feltételes szabadság megszüntetéséről.

Ha akár a bv. bíró, akár a rendes bíróság a feltételes szabadságot megszünteti, sem a bv. intézetnek, sem  az elítéltnek nincs a Btk. 8. § (2) bekezdésében biztosított kezdeményezési joga.

A bv. bíró az eljárást megszünteti, ha a feltételes szabadsággal érintett ítéletet jogerősen összbüntetésbe foglalják, vagy rendkívüli perorvoslat során hatályon kívül helyezik, avagy más tartalmú ítéletet hoznak. Ha ezek a végzés jogerőre emelkedését követően állnak be, a végzés a törvény erejénél fogva hatályát veszti [1. § (1) bek.].

A bíróság akkor is megszünteti az eljárást, ha az ügyész az inditványát alapos okkal vonja vissza [Bv. tvr. 6. § (3) bek. d) pontja].

II. Ha az eljárás azért nem folytatható le, mert az elítélt ismeretlen helyen tartózkodik, a bíróság az eljárást felfüggeszti, és elfogató parancsot bocsát ki.

Ha az elítélt a hatóság elől elrejtőzött, vagy ettől alappal lehet tartani, ideiglenes foganatba vétel is elrendelhető.

Önmagában az a tény, hogy a pártfogó felügyelő – rendőri közremüködéssel – megállapítja, hogy az elítélt ismeretlen helyen tartózkodik, megalapozza az ideiglenes foganatba vétel elrendelését is.

Ideiglenes foganatba vételről az ügyész is rendelkezhet, bár a gyakorlatban erre igen ritkán kerül sor.

Az ideiglenes foganatba vételre egyébként az előzetes letartóztatás szabályai irányadóak, a jogintézmény sajátosságaiból adódó eltérésekkel: az ideiglenes foganatba vétel kezdő napja az elítélt bv. intézetbe szállításának napja, tartama (ideértve a megelőző őrizetet is) a bv. bíró nem jogerős határozatának kihirdetéséig, de legfeljebb a feltételes szabadság miatt a büntetésből hátralévő rész letöltéséig tart.

Ha az elítélt a büntetés hátralévő részét korábban letölti, a bv. intézet köteles szabadítani.

Az ideiglenes foganatba vétel akkor is megszűnhet, ha az elítélt ellen olyan végrehajtandó szabadságvesztésről érkezik értesítő, illetőleg bírói rendelvény, amely miatt az ideiglenesen foganatba vett  szabadságvesztést a Bv. tvr., illetőleg a Bv. Szabályzat szabályai alapján meg kell szakítani.

Ha a bv. bíró – vagy a másodfokon eljáró bíróság – a feltételes szabadság megszüntetését mellőzi, az ideiglenes foganatba vétel megszűnik, azonban erről haladéktalanul értesíteni kell az elítéltet fogva tartó bv. intézetet.

III. A feltételes szabadság megszüntetéséről az azzal érintett szabadságvesztés végrehajtásának elévülési idején belül lehet rendelkezni.

Az elévülési szabályok e jogintézmény esetén az általánoshoz képest eltérően alakulnak. Az elévülés kezdőnapja az a naptári nap, amikor az elítélt a feltételes szabadságot ténylegesen megkezdte. (Lásd a 8. §-hoz fűzött magyarázatot.)

Az elévülést nem szakítja félbe más, mint a bv. bíró  nem jogerős, feltételes szabadságot megszüntető végzésének kihirdetése.

Ha a bv. bíró  a feltételes szabadság megszüntetésére irányuló  ügyészi indítványt elutasítja, és a másodfokú bíróság azt megváltoztatva a feltételes szabadságot megszünteti, az elévülést a másodfokú bíróság végzése meghozatalának napja szakíthatja meg. Ha viszont a bv. bíró a feltételes szabadságot megszüntette, de a másodfokú bíróság azt megváltoztatva, a feltételes szabadság megszüntetését mellőzte, a büntetés elévülése megszakítás nélkül, a feltételes szabadság kezdő napjától folytatódik. Ennek elvi alapja az, hogy az elévülést a hatóság jogszerű intézkedése szakíthatja meg. Ha azonban a másodfokú bíróság az elsőfokú, egyébként perjogi határozatot megváltoztatja, az elsőfokú határozatnak anyagi jogi kihatása értelemszerűen nem lehet.

IV. Külön kell szólni az életfogytig tartó szabadságvesztésből engedélyezett feltételes szabadság megszüntetéséről. Nem ismerünk gyakorlatot arra, hogy a bv. bíró az életfogytig tartó szabadságvesztésre ítélt részére engedélyezett feltételes szabadságot magatartási szabályok megszegése miatt megszüntette volna. Ennek oka talán a nem igazán egyértelmű jogi szabályozás is lehet. Álláspontunk szerint, ha a bv. bíró az életfogytig tartó szabadságvesztésből engedélyezett feltételes szabadságot a Btk. 48. § (4) bekezdése alapján megszünteti, a feltételes szabadság lehetőségét évente kötelező ismét megvizsgálni. Van ezzel ellentétes nézet is, amely szerint a törvény kifejezett rendelkezése hiányában erre nincs lehetőség.

Kétségtelen, hogy a jogi szabályozás lehetne pontosabb és egyértelműbb, azonban, ha a bv. bíró az életfogytig szabadságvesztésből engedélyezett feltételes szabadságot megszünteti, az életfogytig tartó szabadságvesztés folytatódik, de nem lehet végleges, arra ugyanis csak újabb életfogytig tartó szabadságvesztésre ítélés esetén lehetne lehetőség.

Az elítélt a Btk. 47/C. § (2) bekezdése kivételével az életfogytig tartó szabadságvesztésből feltételes szabadságra bocsátható

– első esetben a bíróság által megállapított esedékesség napján, ha a bv. bíró a feltételes szabadságra bocsátást mellőzi;

– a feltételes szabadság lehetőségét első esetben két év elteltével, ezt követően évente felül kell vizsgálni. [Bv. tvr. 8. § (5) bekezdés]

Ha a bv. bíró a feltételes szabadságra bocsátást a magatartási szabályok megszegése miatt megszüntette, ezzel ismét megteremtette a Bv. tvr. 8. § (5) bekezdésének újbóli, illetőleg további alkalmazási lehetőségét és egyben az alkalmazási kötelezettséget is. Ebben a joglogikai értelmezésben csupán annyi nyitott kérdés marad, hogy: a feltételes szabadság megszüntetése után először két év elteltével nyílik meg a feltételes szabadság lehetősége, vagy egy év elteltével. Álláspontunk szerint – fígyelemmel a jogalkalmazói értelmezés korlátaira – ilyen esetben a feltételes szabadság lehetőségét nem két év elteltével, hanem évente kell megvizsgálni, mert ez az értelmezés az elítéltre nézve előnyösebb. Ez az értelmezés van összhangban a Btk. életfogytig tartó szabadságvesztéssel összefüggő rendelkezéseivel – különösen a Btk. 47/B. § (5) bekezdésével – és a pártfogó felügyelet szabályai alóli kibúvás általános jogkövetkezményeivel is. A törvény ellenkező értelmezése egyébként előnyösebb helyzetbe hozná az életfogytig tartó szabadságvesztésre ítéltet a határozott tartamú szabadságvesztésre ítéltekkel szemben, amely az egyenlő bánásmód alkotmányos követelményeibe is ütközne.

Bírói gyakorlat

BH2001. 520. Ha a büntetés-végrehajtási bíró a pártfogó felügyelet szabályainak súlyos megszegése miatt az elítélt feltételes szabadságát megszüntette, a büntetés hátra levő részére halasztás nem adható [Be. 398. § (1) bek., Btk. 48. § (4) bek., 82. §].            

BH1990.125. A feltételes szabadságra bocsátott terhelt pártfogó felügyelete meghosszabbításának nincs helye [Btk. 48. § (3) és (4) bek., 82. §, Bv. tvr. 93. §, 99. §].

BH1990. 4. I. A korábbi ügyben engedélyezett feltételes szabadság megszüntetését kimondó ítéleti rendelkezés nem törvénysértő pusztán amiatt, hogy a büntetés-végrehajtási bíró a magatartási szabályok megsértése miatt megelőzően ugyanilyen tartalmú határozatot hozott [Btk. 48. § (4) bek., Bv. tvr. 9. §].

BH1984. 486. A fiatalkorú  elítélt feltételes szabadságának megszüntetése iránti eljárásban a bv. bíró által tartott meghallgatásra a védő megidézése nem kötelező, illetőleg a meghallgatás a megidézett védő  távollétében is megtartható, ha a megszüntetésre okot adó magatartási szabályszegés időpontjában a szabadlábon levő elítélt a 18. életévét már betöltötte [Be. 275. § (1) bek., 261. § (1) bek., Btk. 48. § (4) bek., Bv. tvr. 6. § (3) bek. b) pont, 9. § (2) és (3) bek., 108/1979. (IK. 8.) IM sz. ut. 38. § (2) bek. a) pont].

BH1983. 3. A feltételes szabadságon levő katonára a feltételes szabadság tartama alatt elkövetett cselekmény miatt kiszabott és – tévesen – végrehajtott fogság-fenyítés időtartama a feltételes szabadság megszüntetése esetén a még hátralevő szabadságvesztésbe nem számítható be [Btk. 48. §, 99. §, 1979. évi 11. törvényerejű rendelet 9. §, 1/1980. (HK 4.) HM–BM–IM–MOP együttes utasítás 17. pont].

Az elítélt sajtó útján történő nyilatkozattétele, illetve közzététele

9/A. § (1) Az elítélt 36/C. § (1) bekezdése szerinti nyilatkozattételét megtagadó határozat elleni fellebbezést a büntetés-végrehajtási bíró az iratnak a hozzá érkezésétől számított öt napon belül az iratok alapján bírálja el. A büntetés-végrehajtási bíró végzése ellen fellebbezésnek helye nincs.

(2) A nyilatkozat közzétételét megtagadó határozat elleni fellebbezés elbírálására az (1) bekezdés rendelkezéseit kell alkalmazni.

A törvényhely a  Bv. tvr. 36/C. § (1) bekezdésben rögzített – az elítéltet is megillető, de a büntetés-végrehajtási jogviszony sajátosságainak megfelelő korlátozások melletti – véleménynyilvánítási szabadságának érvényesülését biztosítja. A 36/C-E. §-ok rögzítik az ezzel összefüggő eljárási szabályokat. (Lásd az említett §-hoz fűzött magyarázatot is!)

Az elítélt sajtó útján történő nyilatkozattételére, illetőleg nyilatkozat közzétételére való jogával nem élhet, ha az

– nemzetbiztonsági érdeket,

– a büntetés-végrehajtási intézet rendjét és biztonságát sértené vagy veszélyeztetné, továbbá

– a nyilvánosságra hozatal bűncselekményt valósítana meg, illetve enélkül is, ha

– minősített adat kerülne nyilvánosságra.

A bv. országos parancsnokának a kérelem hozzáérkezésétől számított 3 napon belül kell döntést hoznia. Álláspontunk szerint a parancsnok akkor jár el helyesen, ha a nyilatkozatról a nemzetbiztonsági szerv véleményét beszerzi. A határozatba szintén nem foglalható minősített adat. A határidő  elmulasztása esetén az engedélyt megadottnak kell tekintetni. Az elítélt védője/jogi képviselője a kézhezvételtől számított 3 napon belül fellebbezéssel élhet.

A fellebbezésre jogosultak akkor járnak el célszerűen, ha a fellebbezést közvetlenül a bv. országos parancsnokához küldik meg, aki a fellebbezést az iratokkal együtt továbbítja a bv. bíróhoz. Ha ugyanis a fellebbezésre jogosult közvetlenül a bv. bíróhoz küldi a fellebbezését, akkor a bv. bíró 5 napos elbírálási határideje nem a fellebbezés beérkezésétől, hanem az ügyirat beérkezésétől kezdődik. A bv. bíró  az iratokat megvizsgálja és ha a fellebbezés elkésett, a fellebbezést elutasítja. Eltérő rendelkezés  hiányában e végzés ellen a kézbesítéstől számított 8 napon belül a Bv. tvr. 6. § (3) bek. c) pontja alapján fellebbezésnek van helye. A bv. bíró a joghatályos fellebbezés alapján meghallgatáson kívül dönt, minősített adat nyilvánvalóan az ő végzésébe sem kerülhet, ugyanakkor döntése előtt ezekbe értelemszerűen betekinthet.

Mivel a végrehajtási jogszabály az ilyen jellegű eljárásokról nem rendelkezik, a bv. bírói eljárásra a Be. általános szabályai irányadóak. (Be. 70/C. és 70/D. §)

Az, hogy a bv. bíró az iratok alapján dönthet, az csupán lehetőség, így nem zárja ki, hogy a bv. bíró – amennyiben az ügy megítéléséhez szükséges – az elítéltet meghallgathassa. Az eljárási határidők szigora és jogi természete azonban kizárja, hogy a bv. bírói eljárás során az elítélt a nyilatkozat tartalmán változtasson. Ez az értelmezés nem sért  garanciális jogokat, hiszen ha nyilatkozatát módosítja, nincs törvényi akadálya újabb engedélyezési kérelem benyújtásának. 

A bv. bíró  akkor hagyja helyben az elsőfokú  határozatot, ha alappal lehet következtetni, hogy a nyilatkozattétel a 36. § (5) bekezdésének c) pontjában meghatározott érdekek valamelyikét sértené vagy veszélyeztetné, illetőleg bűncselekményt valósítana meg, illetőleg enélkül is minősített adat kerülne nyilvánosságra. Ellenkező esetben az elsőfokú határozatot megváltoztatja és a nyilatkozattételt, illetőleg közzétételt engedélyezi.

A határozatot az iratokkal együtt haladéktalanul vissza kell küldeni a Bv. országos parancsnokához, mert a bv. bíró  érdemi határozata ellen további fellebbezésnek helye nincs.

Bírói gyakorlat

85/2010. BK vélemény – Döntési jogkör az előzetes letartóztatásban lévő vádlott nyilatkozattételi jogosultsága tárgyában

Más munkahely kijelölése a közérdekű munka végrehajtására

10. § (1) A büntetés-végrehajtási bíró az ügyész indítványára a közérdekű munka végrehajtására más munkahelyet jelölhet ki, ha a közérdekű munka

a) a büntetés-végrehajtási bíró által meghatározott munkahelyen nem hajtható végre;

b) végrehajtása a munkafegyelem biztosítása érdekében, illetőleg az elítélt személyi körülményeiben történt változás folytán más munkahelyen célszerű.

(2) Az eljárást a kijelölt munkahely szerint illetékes büntetés-végrehajtási bíró folytatja le. Ennek során – a kijelölhető új munkahelyre vonatkozó pártfogó felügyelői jelentés hiányában – elrendeli a pártfogó felügyelői vélemény beszerzését, valamint meghallgatja a pártfogó felügyelőt, szükség esetén a kijelölt és a kijelölendő új munkahely képviselőjét is.

A törvényhely (1) bekezdése kizárólag az ügyészt hatalmazza fel arra, hogy más munkahely kijelölésére tegyen indítványt. Ennek az eljárásnak a szükségessége akkor merül fel, ha az elítélt részére a bv. bíró az első munkahelyet már jogerősen kijelölte, és ezt követően merülhetnek fel olyan okok, amelyek más munkahely kijelölését megalapozzák.

Az (1) bekezdés a) és b) pontja három okcsoportot jelöl meg, ami megalapozhatja a más munkahely kijelölését:

1. A kijelölt munkahelyen a közérdekű munka nem hajtható végre. Itt a kijelölt munkahely érdekkörében felmerülő olyan okok merülhetnek fel, amelyek lehetetlenné teszik a közérdekű munka folytatását. Így például megszűnik a cég vagy az adott tevékenységi köre.

2. A munkafegyelem maradéktalanul csak akkor biztosítható, ha az elítélt nem folytatja a munkát. Ennek számos oka lehet, például a munkahely, a munkahelyi közösség, munkahelyi vezető és az elítélt közötti objektív vagy éppen szubjektív okokból keletkezett olyan ellentét, amely veszélyezteti a munkafegyelmet.

3. Az elítélt személyi körülményeiben olyan változások következnek be, amelyek miatt célszerű, ha a bv. bíró új munkahelyet jelöl ki.

Speciális ok az, amikor az elítélt tartózkodási helye megváltozik, például más bv. bíró illetékességi területére költözik. Ebben az esetben az eljárást akkor is a már kijelölt munkahely szerint illetékes bv. bíró folytatja le, ha az elítélt más bv. bíró illetékességi területére költözött. Ilyen esetben a bv. bíró az új munkahely kijelölésével egyidejűleg az iratokat  – ideértve a csatolt pártfogói iratokat is – az elítélt új tartózkodási helye szerint illetékes bv. bíróhoz.

A közérdekű munka végrehajthatósága megszűnésének megállapítása

11. § (1) A 66. § (3) bekezdésében meghatározott ok fennállása esetén a büntetés-végrehajtási bíró megállapítja a közérdekű munka végrehajthatóságának megszűnését.

(2) Az eljárást a közérdekű munka végrehajtására kijelölt munkahely, ha a kijelölésre még nem került sor, az elítélt lakóhelye, ennek hiányában tartózkodási helye szerint illetékes büntetés-végrehajtási bíró folytatja le.

(3) A bűnügyi költséget az állam viseli.

A bv. bírói eljárás alapja a Bv. tvr. 66. § (3) bekezdésébe foglalt anyagi jogi, végrehajtást kizáró rendelkezések. Az elítélt/védő  kezdeményezési joga értelemszerűen e jogintézmény alkalmazására is kiterjed.

I. A Bv. tvr. 11. § (2) bekezdése alapján a közérdekű  munka végrehajthatósága megszűnésének megállapítására irányuló eljárást a kijelölt munkahely szerint illetékes büntetés-végrehajtási bíró folytatja le, kijelölés hiányában pedig az elítélt lakcíme, ennek hiányában a tartózkodási helye szerint illetékes bv. bíró jár el.

A Bv. tvr. 66. § (3) bekezdése tartalmazza a végrehajthatóság megszűnésének okait, amelynek b) pontja értelmében, megszűnik a közérdekű munka végrehajthatósága, ha az elítélt – az ítélet jogerőre emelkedését követően – legalább egy évig gyermekgondozási díjban, illetőleg gyermekgondozási segélyben részesült. Más hasonló  jellegű ellátás e jogintézmény alkalmazását nem alapozza meg.

A közérdekű munka kijelölésének előkésztése a pártfogói szolgálat hatáskörébe tartozik, így rendszerint a pártfogó eljárása során merül  fel ez a tény. Ezért rendelkezik úgy a 9/2002. (IV. 9.) IM rendelet 72. § (2) bekezdése, hogy a pártfogó  szerzi be a döntés alapjául szolgáló  iratokat. A pártfogó  akkor jár el helyesen, ha a Magyar Államkincstár megfelelő megyei igazgatóságától beszerzi az erre vonatkozó igazolást. Kétség esetén megkeresi az elítélt tartózkodási helye szerint illetékes gyámhatóságot is annak közlése céljából, hogy a gyermek ténylegesen is az elítélt gondozásban van. Ezt követően tesz előterjesztést a bv. bíróhoz.

Nincs akadálya annak sem, ha az elítélt a kérelmét közvetlenül a bv. bíróhoz nyújtja be. Ilyen esetben a fenti körülményeket közvetlenül a bv. bíró vizsgálja.

A Bv. tvr. 66. § (1) bekezdés I. fordulata szerint, ha az elítélt gyermekgondozási díjban, illetőleg gyermekgondozási segélyben részesül, a büntetést kiszabó bíróság a közérdekű munka végrehajtásának megkezdésére halasztást engedélyez. A halasztás engedélyezése ebben az esetben kötelező, ugyanakkor a halasztást az ítélkező bíróság csak a munkahely kijelölését megelőzően engedélyezheti.

Munkahely kijelölése után ugyanezen okból a bv. bíró a büntetés végrehajtását félbeszakítja. [Bv. tvr. 66. § (1) bek. II. forulata]

II. A Bv. tvr. 66. § (3) bekezdés c) pontja  alapján, ha az elítélt egészségi állapotában olyan tartós változás következett be, amely a közérdekű munka végrehajtását nem teszi lehetővé, a közérdekű munka, illetőleg annak hátralévő része nem hajtható végre. A töretlen bírói gyakorlat szerint annak megítélésére, hogy az elítélt a közérdekű  munkavégzésre alkalmatlan, elegendő megfelelő  szakorvosi vélemény(ek) beszerzése. Kétség esetén a bv. bíró szakértőt rendel ki. Általában nem alapozhatja meg a végrehajthatóság kizárását pusztán  háziorvosi igazolás, kivéve, ha azt kórházi zárójelentés(ek) is alátámasztják. Ezért akkor jár el a pártfogó célszerűen, ha beszerzi az elítéltet kezelő szakorvos véleményét.

Az elítélt betegsége szükségképpen a pártfogó munkahely kijelölésére irányuló eljárása során merül fel, így a megfelelő szakorvosi igazolások beszerzése után a kezdeményezést, véleményével együtt a bv. bíró elé terjeszti. Mivel az elítéltnek e körben is kezdeményezési joga van – az elítélt kifejezett kérelmére – a pártfogó köteles azt bv. bíró elé terjeszteni akkor is, ha ilyen igazolások nem állnak rendelkezésre. Itt kell megjegyeznünk, hogy a szakorvosi véleményeket és egyéb igazolásokat vagy az igazságügyi orvosszakértői véleményt a bv. bíró az elítélt egyéb körülményeivel összevetve mérlegeli, és ennek eredménye alapján állapítja meg a végrehajthatóság kizárását.

A végrehajthatóság kizárása ezért például akkor is megállapítható, ha az elítélt betegsége önmagában lehetővé tenné ugyan a közérdekű munka végrehajtását – például könnyű fizikai munkához kapcsolódó munkakörben –, azonban hajléktalan étmódjával összevetve ez már kizárt. A hajléktalan életmód ugyanis önhibának nem tekinthető, hanem olyan ténynek, amelyet a bv. bíró mérlegelési körébe vonva a szakorvosi véleménnyel összevetve állapítja meg, hogy a kizáró ok fennáll-e vagy sem.

A munkaképtelenség, illetőleg a közérdekű munka végzésére való alkalmasság megítélésénél kérdésként vetődik fel a különböző fogyatékkal élő személyek helyzete. Nézetünk szerint a fogyatékkal élő személy – akinek életviteléhez állandó segítség szükséges – közérdekű munkára akkor is alkalmatlan, ha egyébként munkaképes, például vak, néma, tolókocsihoz kötött mozgáskorlátozott stb. A törvény ellenkező értelmezése olyan személyeket sújtana büntető szankcióval, akik (a segítő személyek) bűnt nem követtek el. De lege ferenda helyes lenne, ha a jogalkotó ilyen értelemben is pontosítaná a közérdekű munka jogintézményét. (Lásd még a 67. §-hoz fűzött magyarázatot is.)

Közös szabályok

A végrehajthatóság kizártságának megállapításához szükséges okiratok, igazolások, hatósági nyilatkozatok beszerzése a kezdeményezés alapjául szolgáló bizonyítékok, így nem tekinthetők a Be. szerint értelmezendő bizonyításnak. Ha azonban az előterjesztés tartalmi kellékein túl – például az elítélt indítványára – a bíróság például tanú kihallgatását rendeli el, tárgyalást kell tartani.

A bv. bíró  csak szükség esetén tart meghallgatást, egyébként nem sért garanciális elvet, ha a végrehajthatóság kizártságát meghallgatáson kívül  állapítja meg. Ugyanakkor a végrehajthatóságot kizáró ok megállapításának mellőzése előtt a meghallatás garanciális kötelezettség, amelynek elmulasztása lényeges szabályszegés, amely az első fokú végzés hatályon kívül helyezését eredményezheti.

Ha a bv. bíró  a végrehajthatóság kizárásának megállapítását mellőzi, az esetleg felmerülő bűnügyi költséget az elítélt viseli.

Mindkét kizáró  ok akkor is megállapítható, ha az ügyész már a közérdekű munka helyébe lépő  szabadságvesztés megállapítását is indítványozta. Ez esetben a végzésben az átváltoztatásra  irányuló ügyészi indítványt el kell utasítani.

Van olyan nézet is, hogy ezek az okok kizárják a közérdekű munka helyébe lépett szabadságvesztés végrehajtását is, tekintettel arra, hogy ilyen esetben csupán a közérdekű munka végrehajtásának módja változik, és nem a büntetési nem. Álláspontunk szerint azonban erre csak akkor kerülhet sor, ha maga a végrehajtást kizáró ok beállt már az átváltoztatásról szóló végzés jogerőre emelkedése előtt. A közérdekű  munka ugyanis alternatív jellegű büntetés, és ha az elítélt ez alól önhibájából kivonja magát, annak helyébe a Btk. 50. § (2) bekezdésének értelmében a törvény erejénél fogva lép a szabadságvesztés. A bv. bíró  csupán ennek tartamát állapítja meg. Ezért a végzés jogerőre emelkedése után már csak az általános végrehajtást kizáró okok alkalmazhatóak. Ellenkező értelmezés az alternativitás lényegét és komolyságát kérdőjelezi meg.

A végrehajtást kizáró ok megállapításáról szóló végzésnek sem alaki, sem anyagi jogi kötőereje nincs, így az elévülési időn belül hatályon kívül helyezhető. A hatályon kívül helyező végzés álláspontunk szerint egyben (implicite) a közérdekű munka véghajtására irányuló bv. bírói intézkedés is, amely az elévülést megszakítja.

A jogintézmény egyes részletszabályait a 9/2002. (IV. 9.) IM r. 71. §-a és a 17/2003. (VI. 24.) IM rendelet 17. §-a tartalmazza.

A közérdekű munka átváltoztatása szabadságvesztésre

11/A. § (1) A közérdekű munkának szabadságvesztésre való átváltoztatása iránt az ügyész a pártfogó felügyelő jelentése alapján tesz indítványt a büntetés-végrehajtási bírónak.

(2) A büntetés-végrehajtási bíró illetékességére a 11. § (2) bekezdése az irányadó.

(3) Ha a büntetés-végrehajtási bíró az indítványnak helyt ad, a közérdekű munka helyébe lépő szabadságvesztés tartamát a még le nem töltött munkanapok alapulvételével állapítja meg. Ha az átváltoztatásra nincs ok, a büntetés-végrehajtási bíró más munkahelyet jelölhet ki.

(4) Az átváltoztatásról rendelkező végzés elleni fellebbezésnek halasztó hatálya van.

(5) Az ügyész indítványának elutasítása esetén a bűnügyi költséget az állam viseli.

(6) A büntetés-végrehajtási bíró a közérdekű munka helyébe lépő szabadságvesztés megkezdésére fontos okból halasztást engedélyezhet, határozathozatal előtt pártfogó felügyelői vélemény beszerzését rendelheti el. E végzés ellen nincs helye fellebbezésnek.

Ha az elítélt munkakötelezettségének önként nem tesz eleget, a pártfogó felügyelő előterjesztést tesz az illetékes megyei (fővárosi) bv. ügyészhez. A bv. ügyész (megyei/fővárosi főügyészség kijelölt ügyésze) az iratokat megvizsgálja, és indítványozza a közérdekű munka szabadságvesztésre történő átváltoztatását. Ha átváltoztatásra nem lát alapot, az iratokat a pártfogó felügyelőnek – a közérdekű  munka végrehajtásának folytatása érdekében – visszaküldi.

A közérdekű  munka átváltoztatása bv. bírói hatáskörbe tartozik, az eljárás a kijelölt munkahely szerint illetékes bv. bíró ügyészi indítvány alapján folytatja le. Ha nem került sor munkahely kijelölésére, a bv. bíró illetékességét az elítélt lakóhelye, illetőleg tartózkodási helye alapozza meg. Döntése előtt az elítélt meghallgatása nem mellőzhető.

Ha az elítélt ismeretlen helyen tartózkodik, az eljárást fel kell függeszteni és elfogatóparancsot kiadni. Ha már a pártfogó is megállapította, hogy az elítélt nem csupán kivonta magát a végrehajtás alól, hanem ismeretlen helyre is távozott – álláspontunk szerint –, az előbbi intézkedéseket meghallgatás kitűzése nélkül is megteheti.

Ha az elfogatóparancs a kiadásától számított 5 éven belül nem vezet eredményre, a büntetés elévül. Ezért a bv. bíró az elfogató parancs visszavonása mellett megkeresi a közérdekű munkát kiszabó elsőfokú bíróságot az elévülés megállapítása végett.

A bv. bíró akkor ad helyt az átváltoztatásra irányuló ügyészi indítványnak, ha megállapítja, hogy az elítélt szándékosan vagy gondatlanul, de mindenképpen önhibájából nem teljesítette az előírt munkakötelezettségét.

Az eljárás során természetesen vizsgálni kell az önhibára való  készséget és  képességet. Ha az elítélt például cselekvőképességet kizáró gondnokság alá kerül, illetőleg kóros elmeállapota az önhibára való képességet kizárja, nem a közérdekű munka helyébe lépő szabadságvesztés megállapításának, hanem a Bv. tvr. 66. § (3) bek. c) pontja alapján a közérdekű munka végrehajtása kizártságának megállapítására van lehetőség. Ilyenkor az ügyészi indítványt értelemszerűen el kell utasítani.

Az önhiba megállapításánál abból kell kiindulni, hogy az elítélt az ítélet, illetőleg a kijelölő végzés alapján aktív cselekvésre kötelezett, köteles mindent megtenni annak érdekében, hogy a közérdekű munkát a kijelölt munkahelyen letölthesse. Az elítélt passzív, hanyag magatartása az egyéb körülmények mérlegelése mellett az önhiba megállapítására vezethet.

Ha az elítélt akár a pártfogó, akár a bíróság előtt határozottan kijelenti, hogy a közérdekű munkát nem hajlandó végrehajtani, ez önmagában megalapozza a közérdekű munka szabadságvesztésre történő átváltoztatását. Ha  ilyen kijelentést az elítélt a pártfogó felügyelő előtt tesz, a pártfogó köteles az elítéltet a jogkövetkezményekről kioktatni, és ha az elítélt a nyilatkozatát fenntartja, mindezt pártfogói jegyzőkönyvbe kell foglalni, amelyet az elítélttel is alá kell íratni. Ha az elítélt a bv. bírói meghallgatás során e nyilatkozatot visszavonja, és alappal feltehető, hogy az elítélt pusztán időhúzás céljából teszi ezt, a bv. bíró az ügyészi indítványnak helyt ad, mert a büntetési célok nyilvánvalóan szabadságvesztéssel érhetők el.

Ha az elítélt részére azért nem volt munkahely kijelölhető, mert már a kijelölés előtt kivonta magát a végrehajtás alól, az önhiba megállapítására akkor kerülhet sor, ha az elítélt tudata átfogta, hogy ilyen kötelezettség terheli. Ehhez nem elegendő az ítélet rendelkező részének ismerete, hanem annak konkrét ismerete is szükséges, hogy a végrehajtással összefüggésben milyen kötelezettségei vannak. Ezt önmagában is bizonyíthatja a pártfogói kioktatást is tartalmazó felhívás szabályszerű kézbesítése – ide nem értve a hirdetményi kézbesítést –, vagy az a tény, hogy az elítéltet már korábban is közérdekű munkára ítélték, és megfelelő kioktatásban részesült.

A bíróság  az önhiba fennállása esetén is csak abban az esetben állapítja meg a közérdekű  munka helyébe lépő szabadságvesztést, ha az összes körülmények mérlegelése eredményeként alappal jut arra a következtésre, hogy az elítélttel szemben a büntetési, illetőleg büntetés-végrehajtási célok már csak fogházbüntetéssel érhetőek el.

Ha a bv. bíró  az ügyészi indítványnak nem ad helyt, annak elutasítás mellett, ha szükséges, új munkahelyet is kijelölhet.

Előfordulhat, hogy  az eljárás alatt a tvr. 66. § szerinti kizáró ok állapítható  meg, ilyen esetben  a bv. bíró a kizáró okot megállapítja és az eljárást megszünteti. A 66. § (1) bekezdés megfelelő alkalmazásával – ha szükséges – az eljárást a megfelelő időtartamra felfüggeszti.

A közérdekű munka helyébe lépő szabadságvesztést megállapító végzés ellen a Bv. tvr. 6. § (3) bekezdés c) pontjára fígyelemmel fellebbezésnek van helye, amelynek a végrehajtásra halasztó hatálya van. Ez következik a 9/2002. (IV. 9.) IM r. 71. § (4) bekezdéséből.

A szabadságvesztés elhalasztásáról a bv. bíró a Bv. tvr. 6. § (7) bekezdésére fígyelemmel a Be. 591. §  keretei között, illetőleg feltételekkel rendelkezhet.

A függőben tartás lehetősége csak az elsőfokú, nem jogerős végzés meghozataláig tarthat. 

A halasztást engedélyező  végzés ellen fellebbezésnek helye nincs. Ha azonban a bv. bíró a  halasztási kérelmet elutasítja, a végzés ellen az ügyész, az elítélt és a védő is fellebbezéssel élhet. A fellebbezésnek a szabadságvesztés végrehajtására nincs halasztó hatálya. A halasztásról szóló végzésben meghatározott tartam lejártával az elévülés megszakad és újrakezdődik.

A közérdekű  munka helyébe lépő szabadságvesztés elévülése, a bírósági végzés jogerőre emelkedése  napján kezdődik, amelyet félbeszakít a büntetés végrehajtására irányuló intézkedés.

Ha az elítélt más ügyben a végzés jogerőre emelkedésekor fogva van, vagy ezt követően fogva tartásba kerül, a bv. bíró a kiállított értesítőt bírói rendelvénnyel látja el.

A büntetés elévülését megszakítja a bv. intézet által a szabadságvesztés foganatba vétele is. Ha azonban az elítélt azt – más jogcímű fogva tartása miatt (kivéve az elzárást) – 2010. IV. 30-ig jogerőre emelkedett ítélet esetén 3 éven át, 2010. május 1-jétől jogerőre emelkedett ítéletek esetén 5 éven át ténylegesen nem kezdi meg, a büntetés elévül. Ilyenkor az elítéltet fogva tartó bv. intézet keresi meg a büntetést kiszabó  elsőfokú bíróságot. A bv. bíró és a pártfogó felügyelő eljárásának egyéb szabályairól a 9/2002. (IV. 9.) IM rendelet 72. §-a és a 17/2003. (VI. 24.) IM rendelet 18. §-a rendelkezik.

Bírói gyakorlat

BH2010. 199. A közérdekű  munkát szabadságvesztésre átváltoztató jogerős végzés nem ügydöntő határozat, ezért az felülvizsgálattal nem támadható [Be. 257. § (1) bek.].

BH2002. 126. Az elítéltre kiszabott közérdekű munkának szabadságvesztésre átváltoztatására nem kerülhet sor, ha az elítélt önhibáján kívül nem kezdte meg a büntetés letöltését, mivel a büntetés-végrehajtási bíró nem jelölt ki számára munkahelyet [Btk. 50. § (1) és (2) bek., 1979. évi 11. tvr. (Bv. tvr.) 11/A. § (3) bek., 60. § (1) bek.].

A kiutasítás végrehajthatósága kizártságának megállapítása

12. § (1) A kiutasítás nem hajtható végre, ha a végrehajtásnak a külföldiek beutazásáról és tartózkodásáról szóló törvényben meghatározott akadálya állapítható meg.

(2) A kiutasítás végrehajtását kizáró ok fennállásának megállapítása iránt az ügyész az idegenrendészeti hatóságnak az elítélt kérelme vagy hivatalból tett kezdeményezése alapján tesz indítványt a büntetés-végrehajtási bírónak. Ha az eljárás az elítéltnek közvetlenül a bíróságnál tett kérelmére indul, a büntetés-végrehajtási bíró beszerzi az ügyész indítványát.

(3) Az eljárást annak az idegenrendészeti hatóságnak a területén illetékes büntetés-végrehajtási bíró folytatja le, amelynek területén az elítélt tartózkodik.

(4) A büntetés-végrehajtási bíró az idegenrendészeti hatóság kezdeményezése alapján az ügyész indítványára, de legalább kétévenként megvizsgálja a kiutasítás végrehajthatóságát.

(5) A bűnügyi költséget az állam viseli.

A bv. bíró  eljárása a harmadik országbeli állampolgárok benntartásáról és tartózkodásáról szóló  2007. évi  II. törvény 51. § (1) bekezdés anyagi jogi rendelkezésén alapul. Eszerint: a visszairányítás, illetve a kiutasítás nem rendelhető el, illetőleg  nem hajtható végre olyan ország területére, amely az érintett tekintetében nem minősül biztonságos származási vagy biztonságos harmadik országnak, így különösen ahol a harmadik országbeli állampolgár faji, vallási, nemzeti hovatartozása, egy meghatározott társadalmi csoporthoz való tartozása miatt, továbbá olyan állam területére, vagy olyan állam határára sem, ahol nyomós oknál fogva tartani lehet attól, hogy a visszairányított, illetve a kiutasított harmadik országbeli állampolgár halálbüntetésnek, kínzásnak, kegyetlen, embertelen, megalázó bánásmódnak vagy büntetésnek lenne kitéve. Értelemszerűen nem vonatkozik ez az EGT tagállamok állampolgáraira. (2007. évi I. tv.)

Az ügyész a kiutasított (a továbbiakban: kötelezett személy) kérelmére vagy az idegenrendészeti hatóság kezdeményezése alapján tesz indítványt. Ha a kötelezett személy a kérelmét az idegenrendészeti hatósághoz adja be, a hivatal köteles azt a véleményével, az azt alátámasztó okirati bizonyítékokkal együtt az illetékes ügyészhez továbbítani. Ha a kötelezett személy a kérelmet a bv. bíróhoz nyújtja be, a kérelmét indítványtételre az ügyésznek megküldi.

Nézetünk szerint nem tekinthető hatályon kívül helyezést eredményező eljárási szabálysértésnek, és a kiutasított garanciális érdeke sem sérül, ha a bv. bíró  az iratok alapján a végrehajthatóság kizártságát megállapítja, feltéve, hogy az idegenrendészeti hatóság és az ügyész is ezt indítványozta, és minden adat rendelkezésre áll. Ha azonban a bv. bíró a kiutasítás végrehajthatósága kizártságát nem állapítja meg, a meghallgatás csak akkor mellőzhető, ha az elítélt már ugyanazon okból ismételt kérelmet terjeszt elő.

A bv. bíró  akkor állapítja meg a végrehajthatóság kizártságát, ha a 2007. évi II. törvény 51. § (1) bekezdésében rögzített bármely ok fennáll.

Ha a bv. bírói eljárás során felmerül, hogy a kiutasításra ítélt személynek EU tagállami családtagja van (2007. évi I. tv. 2. §-a), a bv. bíró előzetes kérdés elbírálása céljából a kiutasított itt előterjesztett – kiutasítás törlése iránti kifejezett – kérelmére az eljárást felfüggeszti, és az iratokat az alapügyben eljárt elsőfokú bíróságra megküldi. Ha a bíróság a kiutasítást nem törli, a bv. bíró  az eljárást folytatja. Törlés esetén a bv. bírói eljárás a törvény erejénél fogva megszűnik.

Ha a kiutasított a kérelmét visszavonja, a bv. bíró az eljárást megszünteti.

A kiutasítás kizártsága iránti kérelem és annak engedélyezése az elévülést nem szakítja félbe, és a bírói döntés sem. Ha ugyanis a bíróság a végrehajthatóság kizártságát megállapítja, az nem a végrehajtásra irányuló intézkedés, míg a kizártság megállapításának mellőzése sem tekinthető közvetlen végrehajtásra irányuló intézkedésnek. Az elévülést a kitoloncolásra jogosult idegenrendészeti hatóság erre irányuló intézkedése szakítja félbe.

Eltérő rendelkezés hiányában a bv. bírói végzés fellebbezésre tekintet nélkül végrehajtandó, azonban a bv. bíró a Be. 347. § (3) bekezdésére fígyelemmel a végrehajtást felfüggesztheti. Nincs helye felfüggesztésnek a kötelezett személy ugyanilyen tartalmú ismételt kérelmének elbírálása esetén, mert az nem indokolt.

Ha a kiutasítás elévült, a bv. bíró az eljárást megszünteti.

A pártfogó felügyelettel kapcsolatos eljárás

13. § (1) A büntetés-végrehajtási intézet a pártfogó felügyeletnek a feltételes szabadságra bocsátáskor való elrendelése [Btk. 48. § (3) bek.] iránt a feltételes szabadságra bocsátás esedékessége előtt tesz előterjesztést a büntetés-végrehajtási bírónak.

(2) A pártfogó felügyelet megszüntetése, valamint a bíróság határozatában előírt magatartási szabályok megváltoztatása iránt a pártfogó felügyelő tesz javaslatot a pártfogó működési helye szerint illetékes büntetés-végrehajtási bírónak. A magatartási szabályok megváltoztatása iránti javaslatnak a pártfogolt kérelme alapján is helye van.

A pártfogó felügyelet olyan büntető intézkedési nem, amely segíti az elkövetők társadalomba való sikeres beilleszkedését a további bűnelkövetés megelőzése, végső soron a társadalom védelme érdekében. Alapvető szabályait a Btk. 82. §-a, részletes szabályait a Bv. tvr. és más végrehajtási szabályok tartalmazzák. (Lásd a Bv. tvr. VIII. fejezet VII. címéhez fűzött magyarázatot is.)

A 13. § három büntetés-végrehajtási eljárást szabályoz, melyek a következők:

 – a szabadságvesztés büntetésüket töltő elítéltek vonatkozásában az őket fogva tartó bv. intézet pártfogó felügyeletre irányuló kezdeményezési jogának gyakorlására,

 – az előírt magatartási szabályok utólagos módosítására és

 – az elrendelt pártfogó felügyelet utólagos megszüntetésére irányul.

Az alábbi, I. pont alatt tárgyalt jogintézmény gyakorlata egységes, azonban a II. és különösen a III. pont alatt tárgyalt jogintézmény eljárási szabályai meglehetősen hiányosak, a bírói gyakorlat eltérő, a pártfogó felügyelet megszüntetése körében pedig igen csekély is. Ezért a II. és a III. pontban tárgyalt jogintézmények gyakorlatára nézve döntően a saját véleményünkre hagyatkozhatunk.

A 13. § (2) bekezdésének megfogalmazásából egyértelmű, hogy mind a II., mind a III. pontban tárgyalt jogintézmény alkalmazása csak a bíróság által elrendelt pártfogó felügyeletre terjed ki. Ebből következik, hogy a pártfogó felügyelet megszüntetése a vádhalasztás tartama miatt kizárt, míg a magatartási szabályok megváltoztatására kizárólag a bíróság által elrendelt pártfogó felügyelet és előírt magatartási szabályok körében kerülhet sor.

I. A bv. intézet joga és kötelezettsége

Az (1) bekezdés a bv. intézet jogát és kötelezettségét szabályozza, mely szerint a feltételes szabadságra vonatkozó előterjesztésében (lásd a 8. §-hoz fűzött magyarázatot is), az elítélt személyiségének ismeretében javasolhatja, hogy a büntetési célok elérése érdekében a feltételes szabadság tartamára a bv. bíró rendelje el az elítélt pártfogó felügyeletét.

A jogszabály nyelvtani értelme szerint is a bv. intézet csak akkor kezdeményezheti a pártfogó felügyelet elrendelését, ha az előterjesztés a feltételes szabadság esedékessége előtt elkészül.

A bv. bíró egyébként hivatalból és ügyészi indítványra is vizsgálja a pártfogó felügyelet elrendelésének lehetőségét, továbbá a visszaeső elítéltek a törvény erejénél fogva pártfogó felügyelet alatt állnak. [Btk. 82. § (2) bekezdés]

II. Az előírt magatartási szabályok megváltoztatása

A Btk. 82. § (1) bekezdése értelmében pártfogó felügyelet rendelhető el és külön magatartási szabályok is előírhatók a vádhalasztáson túl:

– a feltételes szabadság tartamára,

– a próbára bocsátás próbaidejére,

– a szabadságvesztés felfüggesztésének próbaidejére,

– a javitóintézetből ideglenes elbocsátás tartamára.

A Btk. 119. §-a alapján a javítóintézeti nevelésből ideiglenesen elbocsátott fiatalkorú pártfogó felügyelet alatt áll. Külön magatartási szabály előírása csak indokolt esetben mellőzhető.

A bíróság a pártfogó felügyelet céljának elősegítése érdekében külön magatartási szabályként kötelezettségeket és tilalmakat írhat elő. (Lásd a VIII. fejezet VII. címéhez fejezethez fűzött magyarázatot.)

A 13. § (2) bekezdésének alkalmazására kizárólag akkor van lehetőség, ha a bíróság külön magatartási szabályokat ír elő. Külön magatartási szabályok előírása nélkül azok megváltoztatására irányuló eljárásnak sincs helye. Másként fogalmazva: a bv. bíró csupán az előírt magatartási szabályok megváltoztatására jogosult, de nincs hatásköre arra, hogy előírás hiányában ő írjon elő külön magatartási szabályokat.

A pártfogó felügyelet végrehajtására, a magatartási szabályok betartásának ellenőrzésére, koordinálására az elítélt lakóhelye szerint illetékes Pártfogói Szolgálat jogosult és köteles. A rendőrség a szabályok betartását ellenőrzi.

Az elítélt élethelyzetében bekövetkezett változásokra is fígyelemmel előfordulhat, hogy az adott magatartási szabály betartása már nem célszerű, illetőleg helyette más, célszerűbb magatartási szabály előírása szükséges. Ennek kezdeményezésére az ügyben eljáró pártfogó jogosult. A magatartási szabályok megváltoztatását az elítélt és a rendőrség is kezdeményezheti, továbbá az ügyész indítványozhatja.

A rendőrség a magatartási szabályok megváltoztatását a pártfogókkal való együttmüködés körében a pártfogó felügyelőnél kezdeményezi.

Az elítélt is akkor jár el célszerűen – a mielőbbi bv. bírói döntés érdekében –, ha a kérelmét a pártfogó felügyelőnél jelenti be. Így a kérelem már a pártfogó felügyelői véleménnyel együtt érkezik a bíróságra.

Ha a terhelt vagy a rendőrség a bv. bíróhoz nyújt be kezdeményezést, a bv. bíró pártfogói vélemény beszerzését rendeli el.

A magatartási szabályok megváltoztatására a pártfogó székhelye szerint illetékes bv. bíró rendelkezik hatáskörrel akkor is, ha a magatartási szabályokat a perbíróság rendelte el.

A bv. bíró az ügyérkezéstől számitott 30 napon belüli időpontra meghallgatást tűz ki, amelyről értesíti az illetékes ügyészt is. Ha azonban az elítélt az előírt magatartási szabályokat vétkesen (szándékosan vagy gondatlanul) megszegi, nem a 13. § (2) bekezdése szerinti bv. bírói eljárásnak van helye, hanem – függően attól, hogy a pártfogó felügyeletet melyik hatóság (bíróság, vagy ügyész) rendelte el – annak elbírálására már az elrendelő hatáság rendelkezik hatáskörrel és illetékességgel. (Be. 572. §) Ezért, ha a bv. bíró úgy ítéli meg, hogy az elítélt a magatartási szabályokat vétkesen szegte meg, az iratokat átteszi a próba megszüntetésére, illetőleg a felfüggesztett szabadságvesztés utólagos végrehajtására hatáskörrel és illetékességgel rendelkező bírósághoz, mivel a bíróság ilyen ügyekben hivatalból is eljárhat. [Be. 572. § (1) bek.] Célszerűségi okokból viszont helyes, ha a bv. bíró ilyenkor a bírósághoz történő áttételt a büntetőügyben eljárt elsőfokú bíróság székhelye szerint illetékes ügyész útján rendeli el.

Az eljárás gyors és hatékony végrehajtása érdekében – fígyelemmel az ügyész indítványtételi jogára – helyes, ha az áttett ügy már az ügyész indítványával együtt kerül az illetékes bíróság elé.

Ha a magatartási szabályokat javítóintézeti ideiglenes elbocsátás vagy feltételes szabadságra bocsátás mellett írták elő, az eljárást a fiatalkorú, illetőleg az elítélt lakóhelye szerint illetékes bv. bíró folytatja le.

III. Pártfogó felügyelet megszüntetése

A bv. bírói eljárás alapja a Btk. 82. § (3) bekezdése. Eszerint: „Az (1)–(2) bekezdésben meghatározott pártfogó felügyelet tartama azonos a feltételes szabadság, a próbaidő, illetve a vádemelés elhalasztásának tartamával, de legfeljebb öt év. A (2) bekezdésben meghatározott eseteket kivéve a pártfogó felügyelő a pártfogó felügyelet fele részének, de legalább két év eltelte után pártfogó felügyelői véleményében javasolhatja a pártfogó felügyelet megszüntetését, ha annak szükségessége már nem áll fenn.”

A pártfogó felügyelet megszüntetésére különösen akkor kerülhet sor, ha a pártfogolt életvitele és életszemlélete az elmúlt két évben pozitív irányba változott, élethelyzete stabilizálódott, törvénytisztelő életmódra rendezkedett be, így a pártfogás és felügyelet a büntetési célok eléréséhez a jövőben már szükségtelen.

Kezdeményezési joga e körben kizárólag a pártfogó felügyeletet végrehajtó pártfogó felügyelőnek van. Fígyelemmel az idézett 82. § (3) bekezdésének tartalmára, az elítéltnek a pártfogó felügyelet megszüntetésére önálló kezdeményezési joga nincs. Nincs helye ilyen kezdeményezésnek:

– ha a pártfogó felügyelet tartamából 2 év még nem telt le, illetőleg

– ha a pártfogó felügyet a Btk. 82. § (2) bekezdésén alapul.

Az illetékes ügyész az eljárásban az általános szabályok szerint vesz részt. Ennek érdekében a bv. bíró a meghallgatásról a pártfogó felügyeleti vélemény egy példányával értesíti. Ha az ügyész a meghallgatáson nem vesz részt, fellebbezési jogával az általános szabályok szerint a végzés kézbesitésétől számított 8 napon belül élhet.

Megjegyezzük, hogy sem a Btk. 82. § (3) bekezdésének, sem pedig a Bv. tvr. l3. § (2) bekezdésének nem felel meg a 9/2002. IM r. 125/A. § (1) bekezdésének a rendelkezése. Eszerint „A bv. bíró az illetékes ügyész indítványára soron kívül dönt a nem visszaeső pártfogolt pártfogó felügyeletének a megszüntetéséről, vagy az indítvány elutasításáról, ha a pártfogó felügyelet fele része, de legalább két év eltelt és annak szükségessége már nem áll fenn [Btk. 82. § (3) bekezdés].” Ezzel szemben a Btk. 82. § (3) bekezdése kezdeményezési jogot a pártfogó felügyelőnek biztosít, a Bv. tvr. 13. § (2) bekezdése pedig a bv. bírói eljárás alapjául nem ír elő ügyészi inditványt. Ezért nézetünk szerint – fígyelemmel a jogszabályok hierarchikus rendjére – a bv. bírói eljárás alapja a pártfogói kezdeményezés. Más kérdés, hogy az ügyész az általános szabályok szerint indítványt tehet, a meghallgatáson jelen lehet és a végzés ellen fellebbezéssel élhet.

Ha a pártfogó felügyelő a próbára bocsátás, illetőleg a felfüggesztett szabadságvesztés próbaidejére elrendelt pártfogó felügyelet megszüntetését kezdeményezi, a bv. bíró az alapügyben eljárt elsőfokú bíróság szerint illetékes ügyészt értesíti, egyéb ügyekben a bv. bíró székhelye szerint illetékes bv. ügyészt.

A bv. bíró az ügyben meghallgatás alapján dönthet – szükség esetén a pártfogót is meghallgathatja –, bizonyítás elrendelése esetén tárgyalást tart.

Ha a bv. bíró a pártfogói kezdeményezésnek helyt ad, a pártfogó felügyeletet megszünteti, ha a kezdeményezést megalapozatlannak tartja, a pártfogó felügyelet megszüntetését mellőzi.

A bv. bíró a pártfogó kezdeményezését – meghallgatáson kívül – érdemi vizsgálat nélkül elutasítja, ha az törvényben kizárt.

A bv. bírói eljárás a törvény erejénél fogva megszűnik, ha a pártfogó felügyelet törvényben meghatározott egyéb okból időközben megszűnt. Ilyen eset például, ha az elítélten végrehajtandó szabadságvesztést vesznek foganatba.

A törvény nem ad eligazítást arra nézve, hogy ha a pártfogó a kezdeményezést visszavonja, de az elítélt kéri – akinek önálló kezdeményezési jogot a törvény nem biztosít –, a bíróság megszüntetheti-e az eljárást, vagy érdemben dönthet. Álláspontunk szerint az elítélteket megillető általános garanciális jogok biztosítása a büntetésvégrehajtásban mellőzhetetlen, tehát ha a pártfogó már előterjesztette a kezdeményezést, arról a bv. bíró érdemben dönthet.

Végül fontos megjegyezni, hogy ha a bv. bíró a pártfogó felügyeletet megszünteti, a pártfogó felügyelet a nem jogerős végzés kihirdetése napján megszűnik, mert a fellebbezésnek – jogszabályi rendelkezés hiányában – a végzés végrehajtására halasztó hatálya nincs.

Ha a másodfokú bíróság az elsőfokú végzést megváltoztatva mellőzi a pártfogó felügyelet megszüntetését, az elítélt köteles annak magát alávetni. Az elsőfokú végzés kihirdetése és a másodfokú határozat meghozatala között eltelt idő a pártfogó felügyelet tartamába – eltérő rendelkezés hiányában – beszámít.

A szabadságvesztés fokozatának utólagos meghatározása

14. § (1) Ha a szabadságvesztést az ítélet szerint fiatalkorúak börtönében vagy fiatalkorúak fogházában kell végrehajtani, de az elítélt a huszonegyedik életévét a büntetés végrehajtásának megkezdése előtt betölti, az első fokon eljárt bíróság szerint illetékes büntetésvégrehajtási bíró az elítélt meghallgatása után a Btk. 42–44. §-a alapján meghatározza a szabadságvesztés fokozatát.

(2) Ha a fiatalkorúak börtönében vagy a fiatalkorúak fogházában levő elítélt a szabadságvesztés végrehajtása alatt betölti a huszonegyedik életévét, a szabadságvesztés fokozatának a Btk. 42–44. §-a alapján történő meghatározása iránt a büntetésvégrehajtási intézet előterjesztést tesz a büntetésvégrehajtási bírónak.

A szabadságvesztés fokozatának utólagos megállapítására irányuló bv. bírói eljárás anyagi jogi alapja a Btk. 110. § (4) bekezdése. Eszerint, ha az elítélt a szabadságvesztés megkezdésekor huszonegyedik életévét betöltötte, vagy a végrehajtás alatt tölti be, a bíróság a Btk. 42–44. §-ai alapján  meghatározza a szabadságvesztés végrehajtási fokozatát.

A Bv. tvr. fenti rendelkezései a fokozat utólagos megállapítását egyértelműen a bv. bíró hatáskörébe utalta, ezért a Btk. 110. § (4) bekezdése szerinti bíróság alatt a bv. bírót kell érteni. Ezt az értelmezést támasztja alá a Btk. fiatalkorúakra vonatkozó VII. fejezete és a Btk. 2. §-ának összevetése.

A perbíróság a VII. fejezet rendelkezéseit akkor alkalmazza, ha az elkövető a cselekmény elkövetése időpontjában a 18. életévét nem töltötte be. (Btk.107. §) Mindezekből következik, hogy a perbíróság a szabadságvesztés fokozatát akkor is a Btk. 110. §-a alapján állapítja meg, ha a terhelt az ítélet meghozatalakor akár a 21. életévét is betöltötte. Ezt az értelmezést már csak megerősíti az a tény, hogy a Bv. tvr. taxatív jelleggel rögzíti a bv. bíró hatáskörét, amiből következik, hogy arról értelemszerűen a perbíróság nem dönthet.

A fenti törvényhely (1) bekezdése kategorikus (kogens) a tekintetben, hogy a bv. bíró kizárólag a Btk. 42–44. § alapján állapíthatja meg a felnőtt korú fokozatot. Ebből okszerűen következik, hogy a bv. bíró  ebben az eljárásban sem a Btk. 45. §-át, sem a 46. § (1) bekezdését nem alkalmazhatja, és semminemű méltányosság nem adhat alapot az ettől való eltérésre. Ugyanakkor, ha az elítélt a 21. életévét a büntetés végrehajtása alatt tölti be, nincs elvi akadálya annak, hogy a bv. bíró az arra jogosult kezdeményezése és a bv. intézet előterjesztése alapján egyidejűleg alkalmazza a két jogintézményt.

Bár nincs elvi akadálya annak sem, hogy ilyenkor akár egy végzésbe foglalja a bv. bíró a határozatát, azonban ez egyáltalán nem célszerű. A két döntésnek ugyanis eltérő a jogi tartalma és természete. A végrehajtási fokozat utólagos megállapításáról szóló bv. bírói végzés járulékos jellege mellett quasi módosítja az ítéletet, és érvénye, hatálya nem függ az elítélt egyébkénti büntetésvégrehajtási magatartásától. Ezzel szemben a fokozatváltásról szóló végzés a Btk. 46. § (2) bekezdése alapján – fígyelemmel az elítélt megváltozott magatartására – utóbb hatályon kívűl helyezhető, továbbá e végzés kizárólag járulékos jellegű, így hatálya a szabadságvesztésből engedélyezett feltételes szabadság esedékessége napján hatályát is veszti. Ha tehát utóbb a feltételes szabadságot megszüntetik, annak végrehajtására a bv. bírói határozat már nem terjed ki, míg a felnőtt fokozat megállapításáról szóló végzés igen.

Egyetértünk olyan álláspontokkal, mely szerint nem szolgálja a büntetési célokat, ha például az fk. börtönből az elítélt 21. életéve után fegyház fokozatba kerül, ennek megoldása azonban jogalkotói hatáskörbe tartozik.

Elbocsátás a javítóintézetből és az ideiglenes elbocsátás megszüntetése

15. § (1) A javítóintézetből ideiglenes elbocsátásra [Btk. 118. § (3) bekezdés] a 8. §, a javítóintézetből ideiglenes elbocsátás megszüntetésének a magatartási szabályok megszegése miatt történő elrendelésére a 9. § rendelkezéseit kell – a (2)–(4) bekezdésekben szabályozott eltérésekkel – értelemszerűen alkalmazni.

(2) A javítóintézetből ideiglenes elbocsátásra az intézeti tanács tesz előterjesztést a büntetésvégrehajtási bírónak.

(3)

(4) A javítóintézetből való ideiglenes elbocsátás megszüntetése iránti eljárásban felmerült bűnügyi költséget az állam viseli, ha a büntetés-végrehajtási bíró a javítóintézetből ideiglenes elbocsátást nem szünteti meg.

A 15. § a fiatalkorúak javítóintézeti nevelésével összefüggő két végrehajtási jogintézmény szabályait rögzíti azzal, hogy az ideiglenes elbocsátásra és annak megszüntetésére a Bv. tvr. 8. és 9. §-ai megfelelően irányadóak. A büntetőeljárási szabályoktól eltérően a fiatalkorú ideiglenes elbocsátásával, illetőleg annak megszüntetésével összefüggő eljárásban védő részvétele nem kötelező.

I. Az ideiglenes elbocsátás alapja

A javítóintézetből ideiglenes elbocsátás törvényi alapja a Btk. 118. § (3) bekezdése. Eszerint „A bíróság azt, aki a javítóintézetben legalább egy évet eltöltött, ideiglenesen elbocsátja az intézetből, ha a kiszabott javítóintézeti nevelés felét már letöltötte és alaposan feltehető, hogy az intézkedés célja további javítóintézeti nevelés nélkül is elérhető. Az ideiglenes elbocsátás tartama azonos a javítóintézeti nevelés hátralevő részével, de legalább egy év.”

A törvény a javitóintézeti nevelésből való elbocsátásnak három konjunktív feltételét rögzíti. (Az alábbi 1. és 2. pontban vázolt időtartam lejárta egyben az intézetből történő ideiglenes elbocsátás esedékességének napját határozza meg. A 3. pont nem ténykérdés, hanem a bv. bíró mérlegelési körébe tartozik.) A konjunktív feltételek:

1. A javítóintézeti nevelésben eltöltött legalább egy év.

Ebbe az időtartamba teljes egészében beszámít a fiatalkorú által előzetes fogva tartásban töltött idő is, függetlenül attól, hogy azt javitóintézetben vagy bv. intézetben töltötte le. A Btk. 120/B. § (2) bekezdés II. fordulata alapján a fiatalkorú által házi őrizetben töltött idő is beszámít az intézeti nevelés tartamába. Ez esetben 3 napi házi őrizet 1 napi javítóintézeti nevelésnek felel meg. A beszámítás után fennmaradó házi őrizet 1 napi javítóintézeti nevelésnek felel meg. Be kell számítani azokat az időtartamokat is, amelyeket a fiatalkorú a végrehajtás céljából őrizetben, illetve kiadatási fogva tartásban töltött. Ugyanakkor nem számít be az az idő, amelyet a fiatalkorú az intézetből jogellenesen távol töltött. (Pédlául szökés, vagy jogszerű távollét esetén a visszatérés vétkes elmulasztásának tartama.)

Egyébként a tartamok kiszámítására a 17/1997. IM r. megfelelően irányadó.

2. A javítóintézeti nevelés fele részének letöltése.

A javítóintézeti nevelés 1 évtől 3 évig terjedhet. [Btk. 118. § (2) bek.] Ebből következik, hogy 1 évi javítóintézeti nevelés esetén nincs helye ideiglenes elbocsátásnak, míg 2 évi javítóintézeti nevelés esetén 1 év, 3 évi javítóintézeti nevelés esetén az ideiglenes elbocsátás esedékességének napja másfél év.

Az intézet köteles az esedékesség naptári napját – a Bv. tvr. 5. §-a szerinti anyagi jogi számítás módszerével – az 1. pontban írt beszámítási szabályok szerint megállapítani.

3. Az intézkedés céljának elérése.

Ha a fiatalkorú az 1. és 2. pont szerinti számítás szerint a javítóintézetből ideiglenesen elbocsátható, a bv, bíró mérlegelési körébe tartozik annak a vizsgálata, hogy a nevelő jellegű intézkedés célja az esedékesség napjától az intézeten kívül, pártfogó felügyelő irányításával is elérhető-e. E körben a bv. bírónak azt kell vizsgálnia, hogy:

– az összes körülmény mérlegelésével megállapítható, hogy a fiatalkorú személyiségében tartós és pozitív irányú változás állt be, életkörülményei stabillá váltak, így alaposan feltehető, hogy vele szemben az intézkedés céljai további javítóintézeti nevelés nélkül pártfogó felügyelet mellett is elérhető-e, vagy

– a fiatalkorú helyes irányú fejlődése maradéktalanul csak javítóintézeti körülmények között biztosítható. Megfelelő családi háttér hiányában, esetleg a családi háttér várható kifejezett negatív hatásaira tekintettel a bv. bírónak különösen vizsgálnia kell azt, hogy a fiatalkorú személyiségében bekövetkezett tartós és pozitív irányú változás mellett is célszerűbb-e az ideiglenes elbocsátás mellőzése. Ennek elvi alapja az, hogy a javitóintézeti nevelés represszív jellege mellett a fiatalkorú helyes irányú fejlődését hivatott elősegíteni az újabb bűncselekmény elkövetésének megelőzése érdekében.

A fiatalkorút nevelő javítóintézet igazgatója köteles az ideiglenes elbocsátás esedékességi napja előtt két hónappal előterjesztést tenni az intézet székhelye szerint illetékes bv. bíróhoz. Az előterjesztésben az intézeti tanács a fiatalkorú magatartása alapján javaslatot tesz a bv. bírónak:

a) a fiatalkorú ideiglenes elbocsátására, vagy

b) a javítóintézeti nevelés folytatására.

Az előterjesztésben javaslatot kell tenni az ideiglenes elbocsátás időpontjára és arra, hogy a pártfogó felügyelet ideje alatt milyen magatartási szabályok megállapítása segítené hatékonyan a fiatalkorú helyes irányú fejlődését.

Ha az intézeti tanács a javítóintézeti nevelés folytatását kezdeményezi, javaslatot tesz az újabb bírói meghallgatás időpontjára. A bv. bíró a meghallgatást a javítóintézetben tartja.

Ha a bv. bíró a fiatalkorút a javitóintézeti nevelésből ideiglenesen elbocsátja, a fiatalkorú a Btk. 119. §-a alapján pártfogó felügyelet alatt áll. Ezen túlmenően szükséges az elbocsátás idejére külön magatartási szabályt előírni. Külön magatartási szabály előírása csak indokolt esetben mellőzhető.

A bv. bíró a fiatalkorú ideiglenes elbocsátását véglegesen mellőzheti, vagy egyben az ideiglenes elbocsátás lehetőségének újbóli megvizsgálására új határidőt tűz.

Ha a bv. bíró az ideiglenes elbocsátást mellőzi, a fiatalkorú és törvényes képviselője a Bv. tvr. 8. § (3) bekezdés megfelelő alkalmazására fígyelemmel önállóan is kezdeményezheti az ideiglenes elbocsátást. Ha a kérelmet az intézet igazgatójához terjesztik elő, az igazgató köteles az intézeti tanács véleményével együtt azt a bv. bíró elé terjeszteni. Ha a kérelem a bv. bíróhoz érkezik, be kell szerezni az intézeti tanács véleményét is.

Természetesen az intézet is élhet az újbóli előterjesztés lehetőségével.

A bv. bíró az eljárást megszünteti, ha

 – a fiatalkorú időközben a 19. életévét betöltötte,

 – egységes intézkedésbe foglalták,

 – a javítóintézeti nevelést összbüntetésbe foglalták vagy egységes intézkedést hoztak, illetőleg a

 – javítóintézeti nevelésről szóló ítéletet rendkívüli jogoroslat eredményeként hatályon kívül helyezték, vagy újabb ítéletet hoztak.

A bv. bíró az ideiglenes elbocsátásra irányuló kérelmet érdemi vizsgálat nélkül elutasítja, ha az törvényben kizárt.

II. Az ideiglenes elbocsátás megszüntetése

A Btk. 118. § (4) bekezdése alapján, ha fiatalkorú az ideiglenes elbocsátás tartama alatt a pártfogó felügyelet szabályait súlyosan megszegi, a bv. bíró az ideiglenes elbocsátást megszüntetheti. Az ideiglenes elbocsátás megszüntetése esetén az ideiglenes elbocsátáson töltött idő a javítóintézeti nevelésbe nem számít be.

Az ideiglenes elbocsátás megszüntetése érdekében a fiatalkorú lakóhelye szerint illetékes pártfogói szolgálat felügyelője tesz előterjesztést a székhelye szerint illetékes megyei (fővárosi) bv. ügyészhez. Az ügyészi indítvány alapján az eljárást a fiatalkorú lakóhelye (ennek hiányában tartózkodási helye) szerint illetékes bv. bíró folytatja le. Az eljárásra a tvr. 9. §-a megfelelően irányadó.

A bv. bíró az ideiglenes elbocsátást akkor szünteti meg, ha a fiatalkorú a pártfogó felügyelet szabályait súlyosan és vétkesen megszegte, továbbá, ha helyes irányú fejlődése csak a javító intézeti nevelés folytatásával biztosítható. Ha a bv. bíró a javítóintézeti nevelés megszüntetését mellőzi, magatartási szabályokat írhat elő, illetőleg a korábban előírt magatartási szabályokat módosíthatja.

Az I. pontban felsorolt megszüntető okok itt is irányadóak.

Bírói gyakorlat

BH1997. 509. A Btk.-nak a fiatalkorú javítóintézeti nevelésére vonatkozó új rendelkezései az adott esetben enyhébbek lehetnek, így az új törvényi rendelkezés hatálybalépése előtt elkövetett cselekmények elbírálásánál az új törvényt kell alkalmazni, fígyelemmel arra is, hogy az újabb rendelkezés értelmében az ideiglenes elbocsátás időpontját az előzetes fogva tartásban töltött idő beszámításával kell megállapítani [Btk. 2. §, 108. § (2) bek., 118. § (2) bek., 120/B. §, 1995. évi XLI. tv. 3. §, 7. §, Be. 284. § (1) bek., 291. § (3) bek.].

BH1987. 193. Ha a javítóintézetből ideiglenes elbocsátott fiatalkorú a magatartási szabályokat megszegi: a javítóintézeti nevelés folytatása tárgyában a határozat meghozatala a büntetésvégrehajtási bíró hatáskörébe tartozik [Btk. 118. § (3) bek., Bv tvr. 15. § (3) bek.].

BH1982. 185. A javítóintézeti nevelés folytatásának és ideiglenes foganatba vételének elrendelésére az a bíróság illetékes, amelynek az illetékességi területén az elítélt a javítóintézeti nevelés folytatásának elrendelése iránti indítvány előterjesztése idején tartózkodott [1979. évi 11. sz. tvr. 9. § (2) bek., 15. § (1) és (3) bek., Be. 34. § (2) bek., Btk. 118. § (3) bek.].

A tanulmányok folytatása a javítóintézetben

16. § A tanulmányoknak a javítóintézetben folytatásáról [Btk. 118. § (4) bek.] az intézet igazgatójának előterjesztése alapján a büntetésvégrehajtási bíró határoz.

A Bv. tvr. 16. §-ának törvényi alapja 1995. IX. 1-jével megszűnt. Az 1995. augusztus 30-ig hatályban volt Btk. 118. § (4) bekezdése szerint „Azt, aki tizenkilencedik életévét betöltötte, a javítóintézetből el kell bocsátani. A bíróság a tanulmányok folytatása végett elrendelheti, hogy a javítóintézeti nevelés annak az oktatási évnek a végéig tartson, amelyben az elkövető tizenkilencedik életévét betölti.” Az 1995. évi XLI. tv. 3. §-a azonban az említett törvényhely (4) bekezdést módosította, így a 1995. IX. 1-jétől e jogintézmény alkalmazására nincs törvényes lehetőség. Megjegyzendő, hogy ha a fiatalkorú a javítóintézeti nevelést letöltötte, az intézet igazgatója engedélyezheti, hogy a fiatalkorú az intézet szociális részlegén még 1 évet eltöltsön, és ennek során a tanulmányait is folytathassa.

A feltételes szabadságra bocsátás kizártságának megállapítása

17. § (1) Ha az elítélt a szabadságvesztés letöltését határidőben nem kezdte meg, a szabadságvesztés foganatba vételekor a büntetés-végrehajtási intézet előterjesztést tesz a büntetés-végrehajtási bírónak a Btk. 47. § (4) bekezdés e) pontjában meghatározott feltételek megállapítása céljából.

(2) A büntetés-végrehajtási bíró az előterjesztés érkezésétől számított öt napon belül dönt.

(3) Ha a Btk. 47. § (4) bekezdés e) pontjában meghatározott feltételek fennállásának megállapítására nem kerül sor, a bűnügyi költséget az állam viseli.

A 2009. évi LXXX. tv. 9. §-ával módosított – és 2009. év augusztus 9-én hatályba lépett – Btk. 47. § (4) bek. e) pontja alapján nem bocsátható feltételes szabadságra, aki a szabadságvesztés letöltését önhibájából nem kezdte meg.

Az e) pont lényegét illetően egy Btk. Általános Részben elhelyezett büntető jellegű törvényi tényállás, amely a Bv. tvr. 2. § (6) bekezdésében megfogalmazott alávetési kötelezettség elmulasztását szankcionálja, és a Bv. tvr. 17. §-a ennek elbírálását bv. bírói hatáskörbe utalja. A bv. bírói eljárás alapja a bv. intézet előterjesztése.

Az alávetési kötelezettség lényege, hogy akit a bíróság jogerősen elítélt, köteles a végrehajtás érdekében az illetékes hatóságok rendelkezésére állni, és a bíróság felhívásában megjelölt időben és helyen a büntetés letöltése érdekében megjelenni. A végrehajtandó szabadságvesztésre ítélt is köteles – fígyelemmel a Bv. tvr. 6. § (7) bekezdésére – a Be. 43. § (5) bekezdése alapján tartózkodási helyének megváltoztatását bejelenteni, továbbá az elítélt kiutazási tilalom alatt is áll. (Lásd: 1998. évi XII. tv. 16. § (1) bek. d) pont]

Az alávetési kötelezettség alóli kibúvás tartalma szerint három elkövetési magatartást és büntető anyagi jogi szankciót foglal magában:

– az alávetési kötelezettség elmulasztása [Btk. 47. § (4) bek. e) pont],

– a foganatba vételt követően az alávetési kötelezettség alóli kibúvás esetén:

– az elítélt szökése [Btk. 245. § (1) bek.] vagy

– jogellenes távolmaradása [Btk. 245. § (2) bek.].

Mindhárom törvényi tényállás az igazságszolgáltatás rendjét sértő jogellenes magatartás, utóbbi kettőt a jogalkotó önálló bűncselekményként szabályozza, míg az alávetési kötelezettség elmulasztását általános részi – bűnösséget megállapító és végrehajtandó szabadságvesztést kiszabó, illetőleg végrehajtásában felfüggesztett, de utóbb elrendelt  szabadságvesztés végrehajtásához kapcsolódó – törvényi tényállásként.

A Btk. 47. § (4) bek. e) pontjával szankcionált cselekmény nem bűncselekmény, azonban olyan jogellenes cselekmény, amelynek elkövetési magatartása a végrehajtandó szabadságvesztés – ide nem értve a más büntetés helyébe lépő szabadságvesztéseket – megkezdésének elmulasztásával valósítható meg, amely szándékosan és gondatlanul is elkövethető. A büntetés megkezdésének elmulasztása állapot jellegű cselekmény, amely szükségképpen az ítélet jogerőre emelkedése után következhet be. Kezdő időpontja a büntetés megkezdésére szóló felhívásban megjelölt jelentkezési határnap elmulasztása. A vázolt jogellenes cselekmény azonban csak az alávetési kötelezettség teljesítésével tekinthető befejezettnek. Ha a törvényben meghatározott eljárási kényszerítő eszközök (elővezetés, elfogatóparancs) sem vezetnek eredményre, ez a jogellenes cselekmény állapot jellegénél fogva a Btk. 66. §-ában felsorolt büntetés végrehajtását kizáró okok valamelyikének beálltáig fennáll.

Nézetünk szerint a büntető anyagi jogi szankció alkalmazhatóságának feltétele, hogy a törvényt az Országgyűlés hozza meg, amelyet a Köztársasági Elnök aláírása után a Magyar Közlönyben közzé kell tenni. Jogszabályban meg kell határozni a hatálybalépés időpontját is. Sem az Alkotmány, sem a jogalkotásról szóló törvény nem tartalmaz átmeneti szabályok megalkotásáról szóló kötelezettséget.

Általában is megállapítható, hogy a büntető anyagi jogi szankció alkalmazhatóságának a fentieken túlmenően a tényállás tárgyi és alanyi oldalának megvalósulása szükséges, a törvény konkrét ismeretének hiánya a felelősségre vonás alól nem mentesít.

A Btk. 47. § (4) bek. e) pontjának – mint anyagi jogi szankció – alkalmazásához is elegendő, ha az elítélt tudata átfogja az alávetési kötelezettségét és az az alóli kibúvás helytelenségét.

A 2009. évi LXXX. törvény átmeneti rendelkezést nem tartalmaz, amely a törvény alkalmazhatóságának – a hatálybalépésen túlmenő – feltételt szabhatna.

A vitatott kérdésekre a Legfelsőbb Bíróság az alábbi büntető kollégiumi véleményt, illetőleg később jogegységi határozatot hozta:

82. BK vélemény – I. A Btk. 47. § (4) bekezdés e) pontja csak a hatálybalépésétől (2009. augusztus 9. napjától) kezdődően alkalmazható azokban az esetekben, amelyekben a szabadságvesztés letöltésére vonatkozó bírósági felhívás tartalmazza azt a tájékoztatást, hogy nem bocsátható feltételes szabadságra, aki a szabadságvesztés letöltését önhibából nem kezdte meg.

II. A büntetés-végrehajtási bíró a feltételes szabadságra bocsátás kizártságának megállapítása tárgyában a Bv. tvr. 17. §-a alapján hozott jogerős döntését utólag – a Be. 555. §-ának (2) bekezdésére, valamint a Bv. tvr. 6. §-ának (7) bekezdésére fígyelemmel – a Be. 557. §-ának (1) bekezdésében előírt rendelkezés szerinti eljárásban, hivatalból vagy indítványra megváltoztathatja.

2/2010. Büntető jogegységi határozat – I. A Btk. 47. § (4) bekezdés e) pontja csak a hatálybalépésétől (2009. augusztus 9. napjától) kezdődően alkalmazható azokban az esetekben, amelyekben a szabadságvesztés letöltésére vonatkozó bírósági felhívás tartalmazza azt a tájékoztatást, hogy nem bocsátható feltételes szabadságra, aki a szabadságvesztés letöltését önhibából nem kezdte meg.

II. A büntetés-végrehajtási bíró a feltételes szabadságra bocsátás kizártságának megállapítása tárgyában a Bv. tvr. 17. §-a alapján hozott jogerős döntését utólag – a Be. 555. §-ának (2) bekezdésére, valamint a Bv. tvr. 6. §-ának (7) bekezdésére fígyelemmel – a Be. 557. §-ának (1) bekezdésében előírt rendelkezés szerinti eljárásban, hivatalból vagy indítványra megváltoztathatja.

Mind a BK vélemény, mind a Jogegységi határozat lényege, hogy a Btk. 47. § (4) bekezdés e) pontjának alkalmazását kizárja, hogy ha a bv. bírói felhívás nem tartalmazza a kizárás lehetőségéről szóló fígyelmeztetést.

Az utóbbi időben ellentétes gyakorlat alakult ki a tekintetben, hogy: ha az elítéltet a bíróság egy időben több szabadságvesztés megkezdésére kötelezi, a bv. bíró csak abból a szabadságvesztésből zárja ki az elítéltet, amelyet az elítélt megkezd, vagy az összesből, amelyet önhibájából nem kezdett meg.

A Btk. 47. § (4) bek. e) pontja alapján nem bocsátható feltételes szabadságra az, aki a szabadságvesztés letöltését önhibájából nem kezdte meg.

– Az ítéletek jogerőre emelkedésével – függetlenül a tényleges végrehajtás jogszabályi sorrendjétől – beáll a Bv. tvr. 2. § (6) bekezdésében irt alávetési kötelezettség.

– Ha az elítélttel szemben több végrehajtandó szabadságvesztés vár végrehajtásra, a bv. bíró az összes szabadságvesztés „megkezdésére” felhívja.

Az elítélt az összes szabadságvesztés megkezdésére egy időpontban vonul be vagy mulasztja el a jelentkezést.

Ha az alávetési kötelezettségének teljesítését az elítélt önhibájából mulasztja el, a kizárási szabályokat alkalmazni kell, a tényleges végrehajtási sorrendtől függetlenül.

Az alávetési kötelezettség elmulasztásának jogellenessége és annak szankcionálhatósága nyílvánvalóan nem függhet a végrehajtási sorrendtől.

Amikor a bv. intézet az elítéltet befogadja:

– az összes szabadságvesztés büntetését foganatba veszi,

– kiszámítja a szabadságvesztések kezdő és utolsó napját stb.,

– erről értesíti a jogszabályban meghatározott szerveket és személyeket.

Azt, hogy az elítélt melyik büntetés letöltését kezdi meg ténylegesen, azt a Bv. tvr. 24/A. §-a, a Bv. tvr. 48. §-a, a 17/1997. (V. 9.) IM r. 8. és 8/A. §-a szabályozza.

A Bv. tvr. 23. §-a értelmében a foganatba vett büntetések elévülése megszakad és nyugszik, amíg az elítélt a jogszabályban meghatározott sorrend szerint ténylegesen megkezdett büntetését tölti.

A kifejtettekre tekintettel nem látunk olyan jogszabályt vagy rendszerszerű joglogikai elvet, amely koherensen megalapozná azt az elgondolást, miszerint csak abból a büntetésből lehet kizárni az elítéltet a feltételes szabadságvesztés kedvezményéből, amelyet éppen megkezdett. A törvény olyan értelmezése viszont, mely szerint adott tényállás mellett a kizárás jogalapja fennáll ugyan, de azt több büntetés esetén folyamatosan, a tényleges letöltés sorrendjében kellene megállapítani, azért nem fog helyt, mert a büntetésvégrehajtási jogviszony az ítélet jogerőre emelkedésével már létrejött, a befogadással pedig a bv. intézet és az elítélt között a konkrét büntetésvégrehajtási jogviszony jött létre. Ezzel ellentétes értelmezés egyébként fölösleges élőmunkaigényen és költségigényen túlmenően jogbizonytalanságot is eredményezhet.

Egyébként ez a bizonytalan bírói gyakorlat is alapvetően az összbüntetés szükítésére vezethető vissza, ami az egész büntetés-végrehajtásban diszfunkcionális működést eredményezett, és a megoldás már 1999. szeptember 1-jétől várat magára.

Megjegyezzük, hogy a feltételes szabadság lehetősége a legjobb nevelési eszköz, mert össztönzi az elítéltet már a bv. intézetben a jogkövető, fegyelmezett magatartásra. A feltételes szabadság alatti bűnelkövetés pedig olyan súlyos szankcióval jár, ami rendszerint kellő visszatartartó erővel bír. Ezért a büntetési célok szempontjából ez a kizáró ok – amellett, hogy érzékelhető a szabadságvesztés megkezdésére jelentkezés tekintetében a fegyelem javulása – tapasztalatunk szerint nem szolgálja a büntetési célokat, és jelentősen növeli az igazságügyi költségeket is.

Az BK vélemény és jogegységi határozat rendelkezéseit figyelembe véve a Btk. 47. § (4) bek. e) pontja alkalmazásának feltételei az alábbiak:

– végrehajtandó szabadságvesztést kiszabó ítélet jogerőre emelkedése, a feltételes szabadságot megszüntető, illetőleg a felfüggesztett szabadságvesztés végrehajtását elrendelő határozat jogerőre emelkedése,

– a szabadságvesztés megkezdésére szóló felhivás, amelyben szerepel a tárgyalt fígyelmeztetés is,

– az elítélt által a felhívásban megjelölt időpontban a büntetés megkezdésének vétkes elmulasztása (önhiba).

A bv. bíró mérlegelési jogköre csak az önhiba megállapitására terjed ki, annak rövid vagy hosszabb tartamára már nem. Tehát nem mellőzhető a feltételes szabadságból való kizárás azon az alapon, hogy az elítéltet rövid idő alatt elfogták, vagy bizonyos idő múlva önként jelentkezett.

Ha bíróság utóbb – már az elítélt fogva tartása alatt – a büntetést összbüntetésbe foglalja, annak jogerőre emelkedésével az alpítéletekkel összefüggésben hozott bv. bírói végzések hatályukat vesztik.

Ha azonban az elítéltet a bv. bíró korábban az összes alapítélettel összefüggésben a feltételes szabadságból a Btk. 47. § (4) bek. e) pontja alapján kizárta, illetőleg az alávetési kötelezettség teljesítését az összes alapítélet vonatkozásában önhibájából elmulasztotta, az összbüntetés vonatkozásában is meg kell állapítani a feltételes szabadságból való kizárást.

A hatályos „utólagos összbüntetés” sajátos – végrehajtási jellegű – jogintézmény, amennyiben az a  perbíróság hatáskörébe tartozik.

A Btk. 47. § (4) bekezdés e) pontja szerinti kizárást ugyanakkor a jogalkotó a bv. bíró hatáskörébe utalta, tekintettel arra, hogy a kizárást megalapozó elkövetési magatartás  szükségképpen  az ítélet jogerőre emelkedése után következhet be.

Az összbüntetés csak a tartam és a fokozat tekintetében teremt új helyzetet, az ítéletek egyéb rendelkezései érintetlenül maradnak. Úgyszintén érintetlenül marad az alapítéletekhez fűződő  alávetési kötelezettség is. Álláspontunk szerint éppen ezért nem is érintheti az összbüntetés ténye  az alapítéletek vonatkozásában az elítélt által önhibájából elkövetett alávetési kötelezettség alóli kibúvás törvényes jogkövetkezményeit sem. A törvény olyan összbüntetési célt sem fogalmaz meg, mely szerint az elítélt az alapítéletek vonatkozásában elkövetett alávetési kötelezettség alóli kibúvás törvényes következményei alól szabadulhatna. Más kérdés, hogy a Bv. tvr. 1. § (1) bekezdésének helyes értelme szerint a bv. bírói végzés járulékos jellegű és ezért, az alapügyekhez járuló bv. bírói határozatok az összbüntetés jogerőre emelkedésével hatályukat vesztik. Ezért szükséges, hogy a bv. bíró – megfelelő előterjesztésre – új határozatot hozzon. Ugyanakkor a bv. bíró csak akkor zárhatja ki az elítéltet a feltételes szabadság lehetőségéből, ha az összes alapítélet vonatkozásában megállapítható a Btk. 47. § (4) bekezdésének e) pontjának alkalmazhatósága. Ha bármely alapítéletnél ez nem állapítható meg, a bv. bíró a kedvezmények megítélésénél ezt a körülményt mérlegelési körébe vonva megfelelő súllyal értékelheti.

Akkor is helye van bv. bírói kizárási eljárásnak, ha az elítélt a jelenleg hatályos Btk. 47. § (4) bek. más pontjai alapján a feltételes szabadságból kizárt. Ennek oka, hogy ha utóbb az ítéletet összbüntetésbe foglalják, és annak  összes alapítélete vonatkozásában az elítélt önhibájából nem tett eleget alávetési kötelezettségének, ahogy ezt fentebb kifejtettük, ez esetben helye van az összbüntetés esetén is az e) pont alkalmazásának.

A kizárásról szóló végzés fellebbezésre tekintet nélkül végrehajtandó.

Életfogytig tartó szabadságvesztés esetén e törvényhely alkalmazása fogalmilag kizárt.

Ha a bv. bíró  az elítéltet a feltételes szabadság lehetőségéből kizárta, ezt követően a Bv. tvr. 8. § (3) bekezdése nem alkalmazható. Elítélti (védői) kezdeményezésnek csak akkor van helye, ha a bv. bíró az elítélt feltételes szabadlábra helyezését mellőzte.

A Btk. 47. § (4) bek. e) pontjának alkalmazása esetén azonban a bv. bíró az elítéltet a feltételes szabadlábra helyezés lehetőségéből zárja ki, amelynek ugyanolyan a hatálya, mint a (4) bek. többi pontja alkalmazásának.

Bírói gyakorlat

2/2010. (VII. 16.) Büntető jogegységi határozat – A Btk. 47. § (4) bekezdése e) pontjának alkalmazhatóságáról, továbbá az 1979. évi 11. törvényerejű rendelet 17. §-a alapján hozott jogerős döntés utólagos megváltoztathatóságáról

82. BK vélemény

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.