A KÁRTÉRÍTÉSI JOG MAGYARÁZATA

Kiadja a

CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft.

Budapest, 2011

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info@complex.hu

www.complex.hu

Felelős vezető: a CompLex Kiadó Kft. igazgatója

Kiadásért felelős: Koltai Péter

A kiadványok szerkesztésért felelős: dr. Csizner Ildikó

Olvasószerkesztő: dr. Takács Tibor

Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina

Gyártási főmunkatárs: Kerek Imréné

Fedélterv és tördelés: CompLex Kiadó Kft. DTP-csoport

ISSN 1589-0058

ISBN 978 963 295 149 2

Jelzőszám: KK-001P0-2147

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén,

továbbá a www.complex.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában

(fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.,

A KÁRTÉRÍTÉSI JOG MAGYARÁZATA

Szakmai szerkesztő Fézer Tamás

Szerzők:

dr. Fézer Tamás

Előszó
I. fejezet
II. fejezet
IV. fejezet, 3. cím
IV. fejezet, 5. cím
V. fejezet, 1–4. cím
VII–VIIII. fejezet

dr. Havasi Péter

III. fejezet
VI. fejezet

dr. Csécsy Andrea

IV. fejezet, 1. cím
V. fejezet, 9. cím

dr.Varga Nelli

IV. fejezet, 2. cím
IV. fejezet, 4. cím
IV. fejezet, 6. cím

dr. Tóth Endre Tamás

IV. fejezet, 7–8. cím
V. fejezet, 5. cím

Szakmai szerkesztő:

dr. Fézer Tamás

Kézirat lezárva: 2010. augusztus 1.

© dr. Csécsy Andrea, dr. Fézer Tamás, dr. Havasi Péter, dr. Tóth Endre Tamás, dr.Varga Nelli, Budapest, 2010

© CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft., Budapest, 2010

A CompLex Kiadó Kft. az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

Rövidítések jegyzéke

Áe.

az államigazgatási eljárás általános szabályairól szóló 1957. évi IV. törvény

Alkotmány

a Magyar Köztársaság Alkotmányáról szóló 1949. évi XX. törvény

Állatvédelmi tv.

az állatok védelméről és kíméletéről szóló 1998. évi XXVIII. törvény

Atomenergia tv.

az atomenergiáról szóló 1996. évi CXVI. törvény

Be.

a büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény

Bit.

a biztosítókról és a biztosítási tevékenységről szóló 2003. évi LX. törvény

Btk.

a Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény

BW

Burgerlijk Wetboek, holland polgári törvénykönyv

Ctv.

a cégnyilvánosságról, a bírósági cégeljárásról és a végelszámolásról szóló 2006. évi V. törvény

Csjt.

a házasságról, a családról és a gyámságról szóló 1952. évi IV. törvény

Csődtv.

a csődeljárásról és a felszámolási eljárásról szóló 1991. évi XLIX. törvény

Ebtv.

a kötelező egészségbiztosítás ellátásairól szóló 1997. évi LXXXIII. törvény

Eker. tv.

az elektronikus kereskedelmi szolgáltatások, valamint az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások egyes kérdéseiről szóló 2001. évi CVIII. törvény

Étv.

az épített környezet alakításáról és védelméről szóló 1997. évi LXXVIII. törvény

Eütv.

az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény

Fgy. tv.

a fogyasztóvédelemről szóló 1997. évi CLV. törvény

Gt.

a gazdasági társaságokról szóló 2006. évi IV. törvény

Harmonizációs irányelv

az Európai Parlament és a Tanács 1999. május 10-i 1999/34/EK irányelve a hibás termékekért való felelősségre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről szóló 85/374/EGK tanácsi irányelv módosításáról

Hpt.

a hitelintézetekről és a pénzügyi vállalkozásokról szóló 1996. évi CXII. törvény

Hulladékgazdálkodási tv.

a hulladékgazdálkodásról szóló 2000. évi XLIII. törvény

Inytv.

az ingatlan-nyilvántartásról szóló 1997. évi CXLI. törvény

Itv.

az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény

Jat.

a jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvény

KEKKH

Közigazgatási és Elektronikus Közszolgáltatások Központi Hivatala

Kisajátítási tv.

a kisajátításról szóló 2007. évi CXXIII. törvény

Kjt.

a közalkalmazottak jogállásáról szóló 1992. évi XXXIII. törvény

Kkt.

a közúti közlekedésről szóló 1988. évi I. törvény

Közokt. tv.

a közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény

KRESZ

a közúti közlekedés szabályairól szóló 1/1975. (II. 5.) KPM–BM együttes rendelet

Ktv.

a köztisztviselők jogállásáról szóló 1992. évi XXIII. törvény

Ltp. tv.

a lakástakarékpénztárakról szóló 1996. évi CXIII. törvény

MABISZ

Magyar Biztosítók Szövetsége

Mt.

a Munka Törvénykönyvéről szóló 1992. évi XXII. törvény

Mtj.

1900. évi Magánjogi Törvényjavaslat

Pp.

a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény

PSZÁF

Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyelete

Ptk.

a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény

Ptké.

a Polgári Törvénykönyv hatálybalépéséről és végrehajtásáról szóló 1960. évi 11. törvényerejű rendelet

Régi Gt.

a gazdasági társaságokról szóló 1997. évi CXLIV. törvény

Rtv.

a Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény

Sajtótv.

a sajtóról szóló 1986. évi II. törvény

SDR

Special Drawning Rights, Különleges Lehívási Jogok

Szja tv.

a személyi jövedelemadóról szóló 1995. évi CXVII. törvény

Termékfelelősségi irányelv

a Tanács 1985. július 25-i 85/374/EGK irányelve a hibás termékekért való felelősségre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről

Termékfelelősségi tv.

a termékfelelősségről szóló 1993. évi X. törvény

Természetvédelmi tv.

a természet védelméről szóló 1996. évi LIII. törvény

Tpvt.

a tisztességtelen piaci magatartás és versenykorlátozás tilalmáról szóló 1996. évi LVII. törvény

Vht.

a bírósági végrehajtásról szóló 1994. évi LIII. törvény

Vtv.

a vad védelméről, a vadgazdálkodásról, valamint a vadászatról szóló 1996. évi LV. törvény

2009. évi Ptk.

A Polgári Törvénykönyvről szóló 2009. évi CXX. törvényt az Országgyűlés 2009. november 9-ei ülésnapján fogadta el, majd 2009. november 20-án került kihirdetésre.

A Polgári Törvénykönyvről szóló 2009. évi CXX. törvény hatálybalépéséről és végrehajtásáról szóló 2010. évi XV. törvényt az Országgyűlés 2010. február 15-i ülésnapján fogadta el. A 2010. évi XV. törvény nem lép hatályba az 51/2010. (IV. 28.) AB határozat 1. alapján.

A Polgári Törvénykönyvről szóló 2009. évi CXX. törvény hatályba nem lépéséről, valamint az ezzel összefüggő törvénymódosításokról szóló 2010. évi LXXIII. törvényt az Országgyűlés a 2010. július 5-ei ülésnapján fogadta el. A 2010. évi LXXIII. törvény 1. §-a alapján a 2009. évi CXX. törvény nem lép hatályba. A 2010. évi LXXIII. törvény 1. §-a hatályos 2010. július 12. napjától.

Előszó

A kártérítés a polgári jogi szankciók sorában fontos szerepet tölt be. A vagyoni és személyi viszonyokban egyaránt idealizált egyensúlyt kiindulópontnak tekintő magánjog a megbomlott viszonyok helyreállításának egyik formájaként nevesíti a kártérítés intézményét. A kártérítési jog ebből következően régóta ismert és alkalmazott jogkövetkezménye a jogsértő magatartásnak. A rendszer első ránézésre objektív, hiszen a helyreállító, reparáló funkciót helyezi előtérbe. A polgári jogi felelősség eseteinek többségében azonban a szubjektív felelősségi alakzat dominál, mely a helyreállító funkció megtartása mellett teret enged a jogsértő szubjektumát vizsgáló felfogásnak is. A kártérítési felelősséghez társuló szankció azonban minden esetben vagyoni. A polgári jogi felelősség egyéb eseteiben léteznek nem vagyoni szankciók is (például a személyhez fűződő jogok megsértésének esetére rendelt objektív jogvédelmi eszközök), de a kártérítés kizárólag vagyoni jellegű hátrány okozására törekszik.

A magánjog szerteágazó területein más és más formában jelenik meg a kártérítés, és a Polgári Törvénykönyvben rögzített alapvető szabályok és elvek változatos tartalommal telítődnek a társasági jogban, a munkajogban és más magánjoghoz tartozó területeken. A károkozásra vezető helyzetek tipizálhatatlansága adja a jogintézmény bonyolultságát. A viszonylag rugalmas jogértelmezést kínáló szabályokat a bírói gyakorlat tölti meg tartalommal, alakítja az egyes jogterületek sajátosságainak megfelelően. A szerződésen kívüli károkozás Polgári Törvénykönyvben rögzített szabályai alapjukat tekintve nagyrészt változatlanok a törvény hatályba lépése óta, mégis számos olyan új felelősségi helyzetben alkalmazhatók, melyek a mai napig nem nyertek jogi szabályozást, vagy szabályozásuk a közelmúltban a Ptk.-n kívüli más jogszabályokban történt meg. A kártérítési jog máig legnagyobb dilemmáját adó nem vagyoni kártérítés, azaz a személyhez fűződő jogok megsértésének vagyoni eszközökkel történő szankcionálása, jogi szabályozottság hiányában a bírói gyakorlat kezei között formálódik, nem egyszer jelentős paradigmaváltásokat eredményezve az újkori magyar joggyakorlatban. Az egészségügyi szolgáltatók és az egészségügyi ellátásban résztvevők által okozott károk megtérítése, az ehhez kapcsolódó felelősségi helyzetek megítélése is a szűkszavú rendelkezések nyomán ítélkező bíróságok döntésein keresztül fejlődik.

A kártérítési jog napjainkra önálló jogterületté nőtte ki magát a magánjogban. Szabályai nem ismerhetők meg pusztán a joganyag tanulmányozásával. A kazuisztikát kerülő jogszabályok nem adnak és nem is adhatnak a kártérítési jog intézményeit kimerítően értelmező definíciókat. Az adott jogterület sajátosságaihoz igazodva a kártérítési jog elvei és a kártérítésre kötelezés előfeltételei (kár, jogellenes magatartás, okozati összefüggés, felróhatóság) gyakran új jelentéstartalommal telítődnek. A speciális kárfelelősségi alakzatok alkalmazási köre újabb és újabb kártényállásokra terjed ki. A reparáció és prevenció céljainak egyensúlyát több esetben megbontó felelősségi alakzatok a modern kor követelményeihez való igazodást, igazítást kívánnak meg.

A kötet célja, hogy a kártérítési jog intézményeit a jogszabályok és a bírói gyakorlatban megjelenő jogértelmezés szintézisében elemezze, és a gyakorló jogászok számára hasznos kézikönyvként szolgáljon a mindennapokban. E cél megvalósítása érdekében nem csupán a Polgári Törvénykönyvben szereplő felelősségi alakzatokat tárgyalja, hanem kitér a külön jogszabályokban és a magánjog egyéb területein (társasági jog, munkajog) ismert kártényállásokra is. Annak érdekében, hogy a kártérítési jog intézményeit a könyv ne statikus állapotukban vizsgálja, az egyes fejezetek elemzik a polgári jogi rekodifikáció eredményeit, az e folyamat során megfogalmazott új irányokat. E körben a szerzők a kritikai tárgyalásmódot mellőzték, és a tervezett új jogintézményeket, rendelkezéseket a hatályos szabályokkal és az azt értelmező jelenlegi bírói gyakorlattal ütköztették csupán.

A könyvben szereplő bírósági határozatok nem egyszerű illusztrálását adják a normáknak, sokkal inkább e normák értelmezését, alkalmazását és néhány esetben problémás pontjait hivatottak kiemelni. A válogatott bírósági döntések súlyozottan az elmúlt tíz év bírósági határozatait teszik a vizsgálat tárgyává, és a Legfelsőbb Bíróság döntései mellett az alsóbb bíróságok indokolásaiból is merítenek. Mivel a kiválogatott döntések célja az egységes bírói gyakorlat és jogértelmezés megtalálása volt, így a jogesetek történeti tényállása csak a cél eléréshez szükséges mértékben, szűkszavúan kerül bemutatásra.

A szerzők a tudomány és a gyakorlat terén is jártas szakemberek, akik az elsősorban gyakorlati megközelítést szem előtt tartó munkát a jogalkalmazás során is jelentkező problémák előképét jelentő dogmatikai kérdések rövid tárgyalásával teszik teljessé. A fejezetek felépítésénél a szerzők törekedtek arra, hogy az igényérvényesítést kereső károsult, az őt képviselő ügyvéd, a károkozó és jogi képviselője, valamint a döntési helyzetben lévő bíró számára is teljes képet nyújtson a munka az egyes jogintézményekről az elmélet és a gyakorlat oldaláról egyaránt.

A nem vagyoni kártérítés (sérelemdíj) kérdéseit a könyv külön fejezetben tárgyalja, és szintén külön fejezetet szán az egészségügyben okozott károk megtérítésének. Két olyan területről van ugyanis szó, ahol a jogi szabályozás hiánya, illetve szűkszavúsága ellenére az igények száma az elmúlt években jelentősen megnövekedett. Ennek következtében a bírói gyakorlat is kezelni kényszerült olyan problémákat, melyeket jogszabály nem rendez. Bár a nem vagyoni kártérítés esetében valódi ítélkezési állandókról nem minden esetben beszélhetünk, a könyv a joggyakorlat ellentmondásai mellett olyan új fejleményeket is tárgyal, melyek egy-egy úttörő ítéletet követően szélesebb körben elfogadásra találtak a bírói gyakorlatban. Olyan esetekben, ahol a hazai bírói gyakorlat ellentmondásos, néhány külföldi példa segítségül hívásával igyekszik a kommentár egy vélhetően helyes irányt megtalálni.

A könyv kommentár jellegét erősíti az a szerkesztési módszer, mely szerint az egyes kártérítési jogi intézmények problémakörökre bontva kerülnek tárgyalásra. A gyakorlati megközelítést szem előtt tartva a könyvben szereplő bírósági ítéletek a tipikusnak minősíthető tényállások mellett kitérnek olyan helyzetekre is, melyek ritkán fordulnak elő ugyan a gyakorlatban, de mindenképpen említést érdemelnek. A kommentár a kártérítési jogi intézmények anyagi jogi vonatkozásait eljárásjogi kérdésekkel is kiegészíti, így illetékességgel, hatáskörrel, a pertárgyérték meghatározásával és a bizonyítás sajátosságaival is foglalkozik.

Annak ellenére, hogy a kártérítési jog dinamikusan fejlődő terület, mely az egyre növekvő és új tényállásban új kérdéseket felvető igények miatt folyamatosan bővül, bízunk benne, hogy a kommentárt haszonnal forgatják majd a kártérítési jog intézményeinek magyar értelmezését kereső gyakorló jogászok és a tudomány területén munkálkodó kollégák egyaránt.

Debrecen, 2010. július

Szakmai szerkesztő

I. Fejezet

A polgári jogi felelősség természete

1. Cím

A felelősség fogalma, fajtái

A felelősség általános értelemben valamely követendőnek tartott magatartással való szembeszegülést, jogi értelemben valamely jogszabályban rögzített norma megsértését jelenti. A felelősség alapja így minden esetben kötelességszegés, mely cselekvéssel és mulasztással egyaránt megvalósulhat. A felelősség a társadalmi és a jogi normákkal szembeszegülő jogalanyt terhelő speciális kötelezettség, mely másodlagosan, az elsődlegesen előírt magatartás tanúsításának elmulasztása esetén lép elő. A normaszegő a felelősség formájától függően morális, politikai és jogi kötelezettséggel egyaránt tartozhat a társadalom, a választópolgárok vagy éppen egy konkrét jogalany irányába.

A felelősség jogkövetkezményként jelenik meg, méghozzá hátrányos jogkövetkezményként, szankcióként. Célja azonban jóval több jogkövetkezményi jellegénél. A jogi felelősségi rend kialakítása során a jogalkotónak szem előtt kell tartania azt a tényt, hogy a felelősség nem csupán a megbomlott viszonyok helyreállítását kell, hogy szolgálja, hanem szükségképpen a normaszegések megakadályozására, megelőzésére is alkalmas jogintézménnyé kell, hogy váljon. A felelősség értelmét pontosan azáltal nyeri el, hogy negatív jogkövetkezmény jellegén túl visszatart a jogsértéstől, normakövető magatartásra szorít, szankcióval való fenyegetés jellegéből adódóan valódi preventív hatást fejt ki. A felelősségre így nagy hatást gyakorolnak pszichológiai, szociológiai mozzanatok is. Az individuum számára adott a választási lehetőség szinte valamennyi helyzetben, valamennyi jogviszonyban. A választás leegyszerűsíthető a normakövetés és a normával való szembeszegülés (normától eltérő cselekvés) lehetőségére. A felelősségi rend léte ebben a választásban orientálja a személyt, és tekintettel arra, hogy kizárólag a normával ellentétes magatartás tanúsítása esetén lép működésbe, egyetlen irányba, a jogkövető magatartás kifejtésének irányába tereli a döntést.

A felelősségi rendszerek alapvetően kétfélék lehetnek.

1. Az objektív felelősségi rend szempontjából nincs jelentősége a normaszegés mögött rejlő pszichikai mozzanatoknak, a jogsértő tudati állapotának. A lényeg a szembeszegülésre való reakción, a megbomlott viszonyok helyreállításán van. Az objektív felelősségi rendszerek ebből adódóan nem vizsgálják a jogsértő szubjektumát, normaszegő magatartásához való viszonyát, csupán az eredményre, a jogsértés káros következményének helyreállítására – esetlegesen a normaszegés megtorlására, büntetésre – törekszenek. Az objektív felelősségi rendszernek fontos szerepe lehet a polgári jogi felelősség eseteiben, míg a modern büntetőjogi felelősségi rend kifejezetten elveti az objektív felelősségre vonás koncepcióját. A polgári jogban az objektív felelősségi rend reparációs célkitűzése szinte valamennyi felelősségi alakzat esetén jelen van. A Ptk. 339. §-ában rögzített ún. általános felelősségi klauzula a 4. §-ban definiált felróhatóságból következően inkább minősíthető objektivizált magatartási mércének, mint a károkozó szubjektumát messzemenőkig figyelembe vevő felelősségi szabálynak.

2. A szubjektív felelősségi rend az előzőekkel szemben különös jelentőséget tulajdonít a jogsértő pszichéjének, a jogsértő magatartás bekövetkezése körülményeinek. A szubjektív felelősségi rezsim a személyek cselekvési lehetőségeinek indeterminizmusából indul ki. A választás lehetősége adott, a helytelen magatartás tanúsításához vezető okoknak így jelentősége van. Abban az esetben, ha elfogadjuk, hogy a jogi felelősség fontos célja a megelőzés, a helyreállításon túlmenő preventív hatás kifejtése, léteznie kell olyan szubjektív körülményeknek – mentesülési okoknak –, melyek a látszólag normaszegő magatartás esetére mégsem léptetik működésbe a felelősséghez kapcsolódó hátrányos jogkövetkezmények rendszerét.

Annak eldöntése, hogy adott felelősségi alakzat esetében a feltétlen „rendcsinálás”, helyreállítás, azaz az objektív felelősségi rezsim alkalmazása célravezető – vagyis a preventív célokat megelőzi a helyreállítás fontossága – vagy éppen a jogsértő szubjektumát mérlegelő felelősségi rend kerekedik felül, minden esetben jogpolitikai döntés függvénye. A jogi felelősség formáinak sokszínűségéből adódóan a mögöttesen meghúzódó társadalmi viszonyok jellege döntheti el az objektív vagy szubjektív felelősségi rend alkalmazásának indokát.

A felelősség lehet jogi vagy jogon kívüli felelősség. A jogon kívüli felelősségi formák (politikai felelősség, erkölcsi felelősség) – bár közvetlen joghátránnyal nem fenyegetnek, azonban – sok esetben azért tudják a társadalmilag elvárt magatartásra rászorítani a jogalanyokat, mert olyan jogon kívüli hátrányos következmények társulnak hozzájuk, melyek a jogsértőt – bár jogon kívüli, de – jogilag nem tiltott eszközökkel tudják hátrányos helyzetbe hozni. Példaként említhetjük itt a politikai felelősséget, melynek következménye a választópolgárok elpártolása, ezzel a választási eredmények megváltozása; vagy az erkölcsi felelősséget, mely gyakran társadalmi kirekesztéssel, „megbélyegzéssel” járhat.

A jogi felelősség kiszámítható rendszerben működik. Kalkulálhatósága adja preventív jellegét is egyben. A felelősség céljai annak függvényében változnak – gyakran csak prioritásukat tekintve –, hogy mely jogág körében jelennek meg. A büntetőjogi felelősség a prevenció mellé represszív, izoláló funkciókat is felvehet. A polgári jogi felelősség ezzel szemben a prevenció mellett a reparációra, az eredeti állapot helyreállítására helyezi a hangsúlyt. A jogi felelősség kialakítása során mérlegelni kell a megsértett normák fontosságát, társadalomra vagy éppen egyénre veszélyességét. A generális szankcióként létező felelősség nem lehet hatékony egyetlen jogrendszerben sem, és a prevenció céljait meglehetősen hatástalanul szolgálhatja. A specializált felelősség azonban a másik oldalról nem lehet egyéniesített. A felelősségi rend hatékonyságának – megelőzésre való képességének – sikere, hogy alapvetően ne a jogsértő személyét, hanem a normaszegés típusát helyezze a differenciálás középpontjába. Ez azt jelenti, hogy a társadalom tagjaira azonosan alkalmazandó szabályok formájában megalkotott felelősségi tényállások a megsértett jogi normák szerint különbözzenek egymástól.

A magánjog vagyoni és személyi viszonyok rendezésére hivatott jogág. A vagyoni viszonyok túlnyomó többsége a jogágon belül logikusan maga után vonja azt, hogy a jogsértés általános szankciója valamely vagyoni hátrány okozása a jogsértőnek. A személyi jellegű szankciók (szabadságelvonás, munkára kötelezés) hiányában a polgári jogi felelősség legfontosabb intézménye a kártérítés.

A kártérítés alapgondolata a megbomlott vagyoni viszonyok helyreállításának eszméje. A rendszer első ránézésre objektív, hiszen a helyreállító, reparáló funkciót helyezi előtérbe. A polgári jogi felelősség eseteinek többségében azonban a szubjektív felelősségi alakzat dominál, mely a helyreállító funkció megtartása mellett teret enged a jogsértő szubjektumát vizsgáló felfogásnak is. A kártérítési felelősséget alkotó elemek így a normaszegés, a jogsértő személy vétkessége, valamint az előírt jogkövetkezmény.

A normaszegés a kártérítési felelősség valamennyi alakzata esetében elengedhetetlen elem. Ez teszi a felelősségi rendet kiszámíthatóvá, kalkulálhatóvá. Ezáltal felel meg a polgári jogi felelősség a jogbiztonság követelményének. A normaszegés egyetlen felelősségi tényállásból sem hiányozhat, hiszen a felelősség fogalmának szükségképpeni eleme. Csak olyan kötelességszegés válthat ki felelősséget, amely kötelezettség már megszegését megelőzően létezett. Ezáltal nem egyszerűen kötelezettségszegésről, hanem normaszegésről kell beszélnünk, hiszen csak – akár pozitív, akár negatív tartalmú – jogi normában lefektetett kötelezettség megszegése keletkeztet felelősséget.

A jogsértő szubjektuma, viszonya jogsértő magatartásához már nem minden esetben képezi a vizsgálat alapját. Az úgynevezett objektív felelősségi alakzatok (fokozott veszéllyel járó tevékenységért való felelősség, vadállat tartójának felelőssége, felelősség környezeti károkért, termékfelelősség, atomkárokért való felelősség stb.) esetében a jogsértő viszonya a normaszegéshez a háttérbe szorul, és a sérelmet szenvedett fél hátrányának orvoslása válik elsődlegessé.

A kártérítési felelősséghez társuló szankció minden esetben vagyoni. A polgári jogi felelősség egyéb eseteiben léteznek nem vagyoni szankciók is (például a személyhez fűződő jogok megsértésének esetére rendelt objektív jogvédelmi eszközök), de a kártérítés kizárólag vagyoni jellegű hátrány okozására törekszik. A szankció céljának megtalálása során ismét kiemelt jelentősége van az adott felelősségi alakzat vizsgálatának. Az objektív felelősségi alakzatok körében helyreállító, míg a szubjektív felelősségi alakzat esetében enyhe represszív hatást is bemutató joghátrányról beszélhetünk. A kártérítési felelősség néhány esetében a szankció célja nehezen meghatározható. A nem vagyoni kártérítés (sérelemdíj) ugyanis a klasszikus reparációra képtelen intézmény, így e körben legfeljebb megközelítő helyreállítás, kompenzáció érvényesülhet, illetve sok esetben – különösen a 2009. évi Ptk. sérelemdíj intézménye esetében – a büntetés jellege kerül előtérbe. A kártérítési felelősség szankciójának egyben olyannak kell lennie, mely mértékét tekintve megfelel a társadalom elvárásainak és a megelőzés célját is megfelelően szolgálja. A kártérítési felelősség a polgári jogban ebből következően a teljes kártérítés elvén áll, azaz a represszív elemek háttérbe szorulásából eredően a teljes helyreállításra törekszik. Ezzel eleget tesz az arányosság követelményének is. Léteznek azonban olyan helyzetek is (például a méltányossági alapon történő kárcsökkentés), amikor a jogsértő kártérítési kötelezettsége eltér a teljes reparáció fő szabályától. Ezek az esetek a kazuisztika elkerülése érdekében, az elvont jogalkalmazás megelőzésére kerülnek beépítésre, és alkalmazásuk is igen ritka.

2. Cím

A polgári jogi felelősség funkciói

A polgári jogi felelősség célja koronként változott. Az ókori jogok nem vontak éles határvonalat a magánjog és a büntetőjog felelősségi rendszere között, és a mai fogalmaink szerinti kártérítési felelősség kezdetleges eseteiben is a represszív, büntető célok kerültek előtérbe. Ez megnyilvánult a kártérítésként megfizetett pénzösszegek és az okozott károk aránytalanságában is. A kártérítés először a magánbosszúról való lemondás fejében fizetett összeg, azaz a magánbosszú megváltásának ára volt. A kikényszerítés és felelősségre vonás államosítását követően a kártérítés fix összegek formájában jelent meg, mely már kizárta a magánbosszúval történő megtorlás lehetőségét a sértett vagy családja részéről.

A büntetőjog és a magánjog szétválását követően fontos különbségek mutatkoznak a két jogág felelősségi rendjéhez kapcsolt funkciók körében is. A magánjog a kártérítési felelősség körében két célt szolgál. A büntető elemeket száműzve elsődlegesen a megbomlott vagyoni viszonyok helyreállítására törekszik, így a reparációt tekinthetjük a kártérítés fizetésére kötelezés céljának. A teljes kártérítés elve és a káronszerzés tilalma biztosítja, hogy a helyreállítás teljes körű legyen, azon a károsult ne keressen, azonban a károkozó számára se legyen lehetőség az okozott kárnál alacsonyabb mértékű kompenzációra. A reparáció célja jelenik meg a kár fogalmában és elemeiben is.

A kár olyan hátrány, mely a károsultat valamely károsító esemény hatására vagyonában vagy személyében ér. A kár lehet vagyoni és nem vagyoni, míg a vagyoni kárnak elemei a tényleges kár (damnum emergens), az elmaradt haszon (lucrum cessans), valamint az indokolt költségek. A személyben okozott károk vizsgálatától a kártérítési felelősség funkciójának keresése körében egy időre el kell tekintetnünk. A nem vagyoni károk, a személyhez fűződő jogok megsértése esetén beálló pénzfizetési kötelezettség ugyanis funkcióját tekintve jelentősen eltér a kártérítési felelősség alapvető céljától.

A reparáció egyben azt is jelenti, hogy a kárkötelem alanyai közül a hangsúly a károsulton van. A büntetőjoggal szemben a károkozó csupán a kártérítési kötelezettség alanya, a károk megtérítésére köteles személy. A büntetőjogtól idegen objektív felelősség a magánjogban éppen ezért többször megjelenik, nem hagyva lehetőséget kimentésre a károkozó szubjektumára való hivatkozással. A szubjektív, vétkességi alapú felelősségi alakzat pedig nem enged egyéniesítést, és a károkozó cselekvésének mércéjét nem annak személyes képességeihez, hanem egy társadalmi ideáltípushoz köti (elvárható magatartás koncepciója). A szoros értelemben vett reparáció így az okozott károk felmérésén alapul, figyelmen kívül hagyva a jogsértő, a károkozó oldalán jelentkező szubjektív tényezőket.

A kártérítési felelősség – és általában minden felelősség – lényeges funkciója a megelőzés. A megelőzés a felelősség beálltával való fenyegetésen keresztül jelenik meg a kártérítés körében. Generális prevencióként a társadalom tagjai a kártérítési felelősségről tudva nem szegik meg a magánjog normáit, ezzel jogkövető magatartást alakítanak ki. A prevenció azonban csak akkor lehet hatékony, ha van lehetőség a felelősség elkerülésére. Az objektív, károkozó szubjektumát negligáló felelősségi rend körében a prevenció hatástalan marad, hiszen a magatartás kifejtőjének legnagyobb gondossága ellenére is beáll a kártérítési felelősség, mint hátrányos jogkövetkezmény. A fokozott veszéllyel járó tevékenység folytatója nem mentheti ki magát a felelősség alól arra való hivatkozással, hogy magatartása nem volt felróható: legnagyobb körültekintése ellenére, vétkességére tekintet nélkül felelős lesz a veszélyes üzem működési körében okozott károk megtérítéséért. A prevenció ebben a körben aligha vizsgálható. Éppen ezért a kártérítési felelősség általános alakzata a szubjektív felelősségi rendet veszi alapul, és a károkozó vétkességét a felelősség beállásának előfeltételévé teszi. Mivel a társadalmilag elvárt, jogilag helyes magatartás tanúsítása egyben mentesít a kártérítési felelősség alól, a társadalom tagjai magatartásukat ezekhez a mércékhez igazíthatják, ha el akarják kerülni a kártérítésre kötelezést, mint a normaszegéshez kapcsolódó joghátrányt.

A polgári jogi felelősség – és ezen belül a kártérítési felelősség – sajátos intézménye a nem vagyoni kártérítés és a sérelemdíj. A személyhez fűződő jogok megsértéséhez kapcsolódó joghátrányok funkciójukat tekintve eltérnek a vagyoni kártérítésnél tárgyalt reparáció–prevenció párostól. A prevenció a felelősség alapvető természetéből kiindulva a személyhez fűződő jogok megsértése esetén beálló felelősség körében is fontos funkció. A reparáció azonban már kivitelezhetetlen.

A nem vagyoni kártérítés alapgondolata a személy kompenzálása az őt ért fájdalomért, szenvedésért. A nem vagyoni kártérítés célja, hogy a károsultnak teljes reparációt biztosítson az elszenvedett nem vagyoni sérelmekért. A kártérítés mértékét ezért úgy kell megállapítani, hogy a károkozáskori vagy ítélethozatali ár- és értékviszonyok arányban álljanak a bekövetkezett nem vagyoni károsodással. (BDT2003. 907.) A sérelem azonban pontosan a jogtárgy megmérhetetlensége, a személyhez fűződő jogok materializálhatatlansága okán nem számolható ki, így a kártérítésnek nincs mérhető alapja. A teljes helyreállítás ebben a körben a jogsértések által okozott hátrányok irreverzibilitása folytán lehetetlen. A nem vagyoni kártérítés funkciója így legfeljebb megközelítő kompenzáció lehet, mely az elveszett életörömök pótlására, a fájdalom materiális eszközökkel történő enyhítésére törekszik. Nem véletlen, hogy a személyhez fűződő jogok megsértéséhez rendelt jogkövetkezmények a kártérítés mellett kiegészülnek olyan jogvédelmi eszközökkel, melyek erkölcsi-jogi szankciókként pótlólagos cselekvések előírásával igyekeznek a hátrányokat kiküszöbölni, a további hátrányokozást megelőzni (jogsértés abbahagyására kötelezés, jogsértéstől való eltiltás, elégtételadás stb.). A kompenzáció valójában iránymutatás és objektív mércét nélkülöző cél, melyet a magyar és a külföldi jogok és jogalkalmazók sem osztanak maradéktalanul. Ennek ellenére a bírói gyakorlatban gyakran jelennek meg a nem vagyoni kártérítés esetén is teljes reparációra való törekvések. A nem vagyoni kártérítés után a késedelmi kamat a károsodás bekövetkezésétől jár. A kártérítést és a késedelmi kamatot együtt vizsgálva dönthető el, hogy a teljes reparáció elve érvényesül-e. (EBH2007. 1694.)

A megközelítő helyreállítás mellé gyakran felsorakozik – sokszor fel is váltva a kompenzációt – a felelősség körében alkalmazott szankció polgári jogban általában háttérbe szoruló funkciója, a represszió, büntetés. A nem vagyoni kártérítés körében különösen a személyiség teljes megsemmisülésével járó jogsértések esetében előírt kártérítési kötelezettség egészül ki büntető elemekkel. A represszív funkció sérelmet szenvedett fél (károsult) oldaláról felfogott megnyilvánulása az elégtételadás eszméje, mely a nem vagyoni kártérítés fizetésére kötelezést a sértett bosszúvágyának lecsillapítására, a sértett pszichéjének megnyugtatására szolgáló elégtételadási funkcióval ruházza fel. Az elégtételadás végképp elveti a hátrányhoz kötődő kalkuláció lehetőségét, és tisztán magánjogi büntetésként funkciónál a jogsértő szemszögéből. A sérelemdíj – mint a 2009. évi Ptk. által bevezetni tervezett általános személyiségvédelmi eszköz – egyértelműen a büntető funkciót erősíti a felelősség e formája körében. Azzal, hogy a sérelemdíjra való jogosultsághoz hátrány bizonyítása nem szükséges, az egyetlen igazolható elem a normaszegés és – felelősségi alakzattól függően – a jogsértő vétkessége marad. A polgári jogi felelősség körében főszereplő károsult/sérelmet szenvedett fél helyett a hangsúly a károkozóra/jogsértőre helyeződik, akinek – a büntetőjoghoz hasonlóan – jogsértő magatartása kerül szankcionálásra, a magánjog esetében kizárólag pénzfizetési kötelezettség előírásával.

3. Cím

A szubjektív és objektív felelősség elhatárolása

A kártérítési felelősség funkciójához igazodóan a polgári jog felelősségi rezsimjét két részre bonthatjuk. A szubjektív felelősség a kártérítési felelősség főszabálya. A helyreállító funkció mellett a prevenció hangsúlyozására a kártérítési előfeltételek (kár, jogellenes magatartás, okozati összefüggés) kiegészül a jogsértő vétkességének – magyar jogban felróhatóságának – vizsgálatával. A szubjektív felelősségi alakzat a vétlen károkozásokat nem szankcionálja, és a helyreállítás célját is alárendeli ennek az elvnek, ugyanis a károk megtérítésére – legalábbis a károkozó oldaláról – nem kerül sor. A szubjektív felelősségi alakzatok a károkozó vétkességét a megelőzés és a jogkövető magatartás, a károkozástól való tartózkodás erősítésére veszik fel a vizsgálandó körülmények közé. Az azonban továbbra is kérdés, hogy a polgári jog mennyiben áldozhatja fel az alapvetően a megbomlott vagyoni viszonyok helyreállítását célzó, reparatív funkcióit a megelőzés érdekében. A büntetőjog ezt a kérdést egyértelműen eldöntötte, amikor a büntetés céljának megtalálása érdekében az elkövetőt emelte központi szereplővé, a vizsgálat elsődleges alanyává. A polgári jog azonban hazánkban egyensúly megtalálásra törekszik a preventív és reparatív célok között. Ennek megnyilvánulása a polgári jogban a magatartás általános mércéjévé tett felróhatóság, mely a vétkesség fogalmától számos ponton különbözik.

A vétkesség egy erősen szubjektív, a jogsértő pszichéjéhez, képességeihez, adottságaihoz mindenben igazodó cselekvési mérce, mely szubjektív jellegéből következően könnyebb mentesülést enged a felelősség alól a jogsértő számára. A vétkesség a tőle elvárhatóság fogalmát használja, és ennek mentén tesz különbséget szándékos és gondatlan magatartások, azokon belül egyenes és eshetőleges szándék, tudatos gondatlanság és hanyagság között.

A polgári jog ezzel szemben a felróhatóság fogalmával egy objektivizáltabb kategóriát alkotott meg. Az adott helyzetben általában elvárható magatartáshoz viszonyítás már nem egyéniesít, hanem egy társadalmi ideáltipikus magatartást helyez a vizsgálat középpontjába. Az általában elvárhatóság jelzi, hogy a jogszabály által megkívánt magatartás tanúsításán túlmenve a társadalom értékítéletének megfelelő „helyes” magatartás tanúsítása a cselekvés mércéje. Az adott helyzet némiképp szűkíti ezt, amikor nem egy tértől és időtől független kontextusban vizsgálja a károkozó magatartást, hanem a károkozás konkrét szituációjában a rendelkezésre álló cselekvési alternatívák közül választja ki a társadalmilag helyes irányt.

A felróhatóság objektivizált, idealizált mércéje már jóval szűkebb körben ad lehetőség a mentesülésre, mint a vétkesség. Ezzel a fogalommal a polgári jog reparatív célját nem rontja teljesen le a jogsértő károkozó szubjektumának vizsgálata, azonban mégis a prevenció irányába hat, hiszen nem jelenthető ki általánosságban, hogy valamennyi károsító magatartás kártérítési felelősséget keletkeztet.

A szubjektív felelősségi alakzat felróhatóság koncepciója mentesülési okként jelenik meg a Ptk. 339. §-ában. A kártérítés általános szabálya továbbra is a kár, jogellenes magatartás és okozati összefüggés elemeit tartalmazza, és a felróhatóságot csak mint a felelősség alóli mentesülést megalapozó körülményt jeleníti meg. A felróhatóságot ebből következően adottnak veszi a károkozás bekövetkezte esetén, és a jogsértőnek kell az elvárható magatartásnak való megfelelést bizonyítani, ha mentesülni kíván a kártérítési felelősség alól. A felróhatóság ebből a szemszögből már nem vizsgálati szempont, hanem vélelmezett tény, még akkor is, ha ez a vélelem a károkozó érdekében megdönthető.

Vannak olyan esetek, amikor a prevenció célja szükségképpen háttérbe kell, hogy szoruljon. A kockázatelosztás szintjén bizonyos károsodásra vezető szituációkban méltánytalan lenne a felróhatóság vizsgálata. A károsult fél érdekében a károkat akkor is meg kell téríteni, ha a károkozó magatartás kifejtője úgy járt el, ahogy az az adott helyzetben általában elvárható. A fokozott veszéllyel járó tevékenységért való felelősség körében például a tevékenység veszélyes jellege az, amely a legnagyobb gondosság tanúsítása mellett is magában hordozza a károkozás kockázatát. Ezt a kockázatot pedig méltánytalan lenne a károsultra telepíteni, hiszen a veszélyes üzem az üzemben tartó érdekében működik, közvetlenül neki termel vagy nyújt hasznot. Az ilyen jellegű felelősség már nem igényli a károkozó szubjektumának vizsgálatát. Különösen azért nem, mert a felróhatóság vizsgálata az esetek döntő többségében az üzemben tartó mentesülésére vezetne, hiszen a tevékenység folytatásából beálló károk megelőzésére gyakran az üzemben tartónak sincsen ráhatása. Az objektív felelősségi alakzat alkalmazásának így egyik indoka a károsult védelme, számára a bizonyítás és az igényérvényesítés megkönnyítése.

Léteznek olyan objektív felelősségi alakzatok is, amikor a felróhatóság vizsgálatának likvidálását a károsult oldalán jelentkező információhiány is indokolhatja. A termékfelelősség tipikus példája ennek. A gyártó objektív felelősségének indoka a veszélyes üzemi felelősség körében már említett ráhatás hiánya (szükségképpen előálló selejtes termékek) mellett az a tényező, hogy a klasszikus, szubjektív alapú kártényállás elemeinek bizonyításához szükséges szinte valamennyi releváns információ (gyártási folyamat, tesztek eredményei stb.) a gyártó birtokában van. Az objektív felelősség alkalmazását így a méltányosság is indokolhatja. Objektív felelősségi alakzat esetében a prevenció háttérbe szorul, és a hangsúly egyértelműen a helyreállító funkcióra tevődik át.

Az objektív felelősség szigorú tárgyi jellegéből adódóan nem feltétlenül jelenti, hogy a felelősség alóli kimentésnek helye nincs. A kimentési okok azonban a szubjektív alakzat felróhatóság hiányának bizonyítására lehetőséget nyújtó jellegétől eltérően olyan objektív körülmények, külső ráhatások, melyek már nem tennék indokolttá a kártelepítés körében a valódi károkozó felelősségre vonását. A vis maior és a károsult felróható magatartása klasszikus kimentési okok az objektív felelősség alól. A károsult felróható magatartása esetén a közrehatás nem elegendő mentesülési ok. A károsult felróhatóságának jellemzően olyan mértékűnek kell lennie, mely kizárólagos oka volt a kár bekövetkezésének.

4. Cím

A kártérítés alapelvei

Ptk. 355. § (1) A kárért felelős személy köteles az eredeti állapotot helyreállítani, ha pedig az nem lehetséges vagy a károsult azt alapos okból nem kívánja, köteles a károsult vagyoni és nem vagyoni kárát megtéríteni.

(2) A kárt pénzben kell megtéríteni, kivéve, ha a körülmények a kár természetben való megtérítését indokolják. A kár természetben való megtérítése különösen akkor lehet indokolt, ha a kártérítés tárgyát a károkozó maga is termeli vagy az egyébként rendelkezésre áll.

A teljes kártérítés elve

A kártérítési jog legfontosabb alapelve a teljes kártérítés elve. Az elv a reparatív funkciót hangsúlyozva a károkozás előtti állapot helyreállításának kötelezettségét juttatja érvényre. A teljes kártérítés elve feltételezi, hogy a káros következmények maradéktalanul kiküszöbölhetők. A Ptk. 355. § értelmében a kárért felelős személy elsődlegesen köteles az eredeti állapotot helyreállítani. Az eredeti állapot helyreállításának helye lehet például birtokháborításra alapított kártérítési ügyekben (BH1999. 202.) vagy akár jogosulatlanul más ingatlanán végzett tereprendezés körében is. (BH1998. 425.) A fuvarozó által tévesen kiszolgáltatott küldeménnyel jogalap nélkül gazdagodó átvevő – tömegáruk esetén – elsősorban az eredeti állapotot köteles helyreállítani, vagyis azonos mennyiségű és fajtájú árut köteles visszaszolgáltatni. (BH1996. 650.) Arra is lehetőség van, hogy a károsult és a károkozó megállapodjanak természetbeni (például szolgáltatás nyújtásával történő) kártérítésben. (BH1993. 516.)

Ezzel szemben az esetek igen kis százalékában van lehetőség arra, hogy a sokszor irreverzíbilis kárkövetkezményeket visszaállítsa a kárért felelős személy, továbbá a károsultak is elsődlegesen kártérítésre tartanak igényt.

A kártérítési kötelezettség lényege, hogy a kárért felelős személy olyan helyzetbe hozza a károsultat, amilyenben a károsodás előtt volt. A helyreállítás két módja az in integrum restitutio (eredeti állapot helyreállítása), valamint a kár pénzben történő megtérítése. Ha a károsult az eredeti állapot helyreállítását nem kívánja vagy a helyreállítás nem lehetséges, akkor másodlagosan említi a törvény a kártérítésre kötelezés lehetőségét. A teljes kártérítés elvéből adódóan ebben az esetben a károsult valamennyi, a károkozó magatartás következményeként, azzal okozati összefüggésben beállt kárának megtérítését követelheti.

A kártérítés elsődleges formája a pénzbeli megtérítés, azonban lehetőség van természetben való megtérítésre is. A természetben történő megtérítés tehát kivételes formája a kártérítésnek, és akkor van rá lehetőség, ha az eset körülményei azt indokolják. A természetben történő kártérítés másik kiemelt esetköre, amikor a kárért felelős személy a kártérítés tárgyát maga is termeli vagy az egyébként rendelkezésre áll. Más esetekben a kártérítés marad a megtérítés formája.

Ha az eredeti állapot helyreállítására nem kerülhet sor, a kártérítés elsődleges módja a pénzbeli megtérítés, míg a természetben való megtérítés kivételes. Ez ugyanis a Ptk. 355. § (2) bekezdése szerint csak akkor alkalmazható, ha a körülmények a kártérítésnek ezt a módját indokolják.

Bármilyen módon történjék is azonban a felelősségre vonás, az csak akkor válik teljessé, ha a károsult olyan helyzetbe jut, amilyenben a károkozás előtt volt. A Ptk. felelősségi rendszerének az a célja, hogy a károsultat a károsodás előtti helyzetbe hozza, abban a kérdésben azonban, hogy ez a cél milyen eszközökkel érhető el, a döntés jogát már a bíróságra bízza. A károsultnak tehát a Ptk. 355. § (1)–(3) bekezdésében szabályozott módozatok között nincs választási joga, legalábbis olyan értelemben, hogy ehhez a bíróság kötve volna.

Minthogy a felelősség elsődleges módja az eredeti állapot helyreállítása, ezt követő sorrendben pedig a kárnak pénzbeli megtérítése, a bíróságnak akkor is vizsgálnia kell a Ptk. 355. § (1) bekezdése alkalmazhatóságának feltételeit, ha a károsult a kártérítésnek a 355. § (2) és (3) bekezdésében megállapított módját kéri alkalmazni. A bíróság tehát a Ptk. 355. § (2) és (3) bekezdésében károsult által kért alkalmazása helyett a 355. § (1) bekezdését – és fordítva – is alkalmazhatja. A 355. § (2) és (3) bekezdésének alkalmazása körében pedig a pénzbeli kártérítés helyett a természetbeni kártérítést – és fordítva – választhatja anélkül, hogy e tekintetben a felek kérelméhez a Pp. 215. §-a alapján kötve volna. A károsult és a felelős személy viszonyának, valamint az eset körülményeinek és a törvényben előírt szempontoknak a figyelembevételével azt a kártérítési módot kell alkalmazni, amely a teljes jóvátétel elvének gyakorlati érvényesülését a legcsekélyebb sérelemmel és a legeredményesebben biztosítja.

A bíróság nincs kötve a kártérítés módját illetően a felek kérelméhez. A kereseti kérelemhez kötöttség elve ebben a vonatkozásban tehát nem érvényesül. (PK 44.) A károsultat nem illeti meg választási jog a kártérítés formája, módja tekintetében. A bíróságnak így a teljes kártérítés elvének való megfelelés során lehetősége van a kártérítés módjának meghatározására, figyelembe véve a Ptk. 355. §-ában foglaltakat. Akár olyan kártérítési módot is választhat, amely ellen a kárért felelős személy és a károkozó egyaránt tiltakozik. A bíróság joga eldönteni, hogy milyen módon érhető el a konkrét esetben leginkább a kártérítés célja, a károsult károkozás előtti állapotba hozása. Olyan jóvátételi módot kell a bíróságnak választania, mely a teljes reparációt a legeredményesebben képes biztosítani.

A teljes kártérítés azonban a választott módozattól függetlenül minden esetben követelményként jelentkezik. A teljes kártérítés a vagyoni és nem vagyoni károkra egyaránt vonatkozik. A vagyoni károk körében a kár minden eleme (felmerült kár, elmaradt haszon, indokolt költségek) megtérítésre kerül. A nem vagyoni károk esetében ugyanakkor a teljes kártérítés elve tarthatatlanná válik, hiszen olyan jogtárgyak (személyhez fűződő jogok) sérelméről beszélünk, melyek piaci értékkel nem rendelkeznek, így a megsértésükkel okozott hátrány sem materializálható, és nem is összegszerűsíthető. A teljes kártérítés elvének érvényesülése a nem vagyoni károk esetében így nem az alapelv szó szerinti értelmében keresendő – azaz nem a kártérítés összegének és a károsodásnak kell egymást teljesen lefednie –, hanem a nem vagyoni károk kompenzálására vonatkozó kötelezettségben érhető tetten. Ennek megfelelően a kár fogalmába a nem vagyoni károk is beletartoznak, így azok megtérítése a teljes kártérítés elvéből következően kötelezettség a kárért felelős személy számára.

A káronszerzés tilalma

A teljes kártérítés elvét egészíti ki a kártérítési jog másik alapelve, a káronszerzés tilalma. A káronszerzés tilalma negatív oldalról biztosítja a teljes kártérítés elvének érvényesülését. Míg a teljes kártérítés a kárért felelős személyre ró kötelezettséget, addig a káronszerzés tilalma a károsult oldaláról limitálja a megtérítésre kerülő károkat. Nem pusztán arról van szó, hogy minden okozott kárt meg kell téríteni, hanem az eredeti állapot helyreállításának követelményébe az is beletartozik, hogy a károsult kedvezőbb helyzetbe nem kerülhet a kártérítés folyományaként.

A káronszerzés tilalmát a joggal való visszaélés tilalmával állíthatjuk párhuzamba. A kártérítés társadalmi rendeltetése ugyanis nem az, hogy a károsult számára valamilyen többletelőnyt nyújtson, hanem, hogy a károsult kárát reparálja, a károkozót pedig a jogsértéstől eltántorítsa. A káronszerzés tilalma így a joggal való visszaélés nevesített esete, melynek a kártérítési jogban akkor is különös jelentősége van, ha a károsult oldalán egyébként rosszhiszeműség nem állapítható meg. A káronszerzés tilalma annyiban több a joggal való visszaélésnél, hogy a kártérítésnek olyan objektív korlátját adja, amely esetén nem szükséges mérlegelni, hogy a kártérítés folytán kedvezőbb helyzetbe kerülő károsult akarata, tudata átfogta-e ezt a gazdagodást.

A kártérítés tehát helyreállít, de nem hozza a károsodást megelőző állapotnál kedvezőbb helyzetbe a károsultat. A káronszerzés tilalmának megjelenési formái: a maradvány (residuum), a helyébe lépett érték (surrogatum), valamint a károsult felróható közrehatásának és kárenyhítési, kármegelőzési kötelezettsége elhanyagolásának körében keresendők.

Amennyiben a károkozó magatartás következtében a károsodott vagyontárgy még rendelkezik piaci értékkel (maradvány), a kárért felelős személytől a teljes kár megtérítése csak akkor követelhető, ha a károsult egyidejűleg átengedi a maradványt a kárért felelős személynek. Egyébként a kártérítés összegéből a maradvány értékét le kell vonni.

Ha a károsult a károkozó magatartással összefüggésben valamilyen más – a kárért felelős személytől eltérő – forrásból vagyoni előnyre tesz szert (surrogatum), ezt köteles a kártérítés összegéből levonni. A surrogatum tipikus példája a biztosítási összeg.

A kárenyhítési és kármegelőzési kötelezettség elhanyagolásából (a károsult nem úgy jár el a kárenyhítés és kármegelőzés körében, ahogyan az az adott helyzetben elvárható) eredő károk szintén nem számíthatók be a kártérítés összegébe, hiszen ezzel a károsult saját felróható magatartásából tenne szert illetéktelen előnyökre.

A káronszerzés tilalmának elve jól mutatja, hogy a kártérítés elsődleges funkciója a helyreállítás, a megbomlott vagyoni viszonyok rendezése. Azzal, hogy az okozott kár megtérítésén túl a károsult vagyoni előnyre nem tehet szert, a kártérítési jogban kizárt a büntető jelleg megjelenése.

A kártérítésként megállapított jövedelempótló járadék személyi jövedelemadó-köteles bevételnek minősül. A kártérítésre vonatkozó jogelvekbe – a káronszerzés tilalmába – ütközik az az álláspont, amely szerint a kártérítés összegének megállapításánál a károsult által megszerzett más jövedelem személyi jövedelemadó-kötelezettségét figyelmen kívül kell hagyni, ezért bruttósított számítási rendszert kell alkalmazni. (BH1997. 555.)

Fontos azonban a bírói gyakorlatban uralkodó azon elv, mely szerint a károsult a személyes és vagyoni körülményeit nem köteles változatlanul megőrizni avégett, hogy a kártérítés összege ne módosulhasson. Ilyen esetben is irányadó a káronszerzés tilalma, valamint a tisztességes eljárás alapelve. (EBH2002. 695.)

Kivételek a teljes kártérítés elve alól

Ptk. 339. § (2) A bíróság a kárért felelős személyt rendkívüli méltánylást érdemlő körülmények alapján a felelősség alól részben mentesítheti.

A teljes kártérítés elvét egyetlen esetben töri át – a káronszerzés tilalmának nyilvánvaló eseteit kivéve – hatályos törvényünk. A bíróság részére méltányosságból lehetővé teszi a Ptk. a kártérítési felelősség mérséklését. A kártérítési kötelezettség beállása jogellenes károkozás esetén nem kerülhető ki, így a bíróság a felelősség feltételeinek fennállásakor nem mentesítheti a károkozót a kár megtérítésének kötelezettsége alól, csupán felelősségét mérsékelheti, ha rendkívüli méltánylást érdemlő körülmények állnak fenn. A méltányosságon alapuló felelősségcsökkentés – bár lerontja a teljes kártérítés elvének érvényesülését, azonban – a rendkívüli méltányosság – mint a szabály alkalmazhatóságának előfeltétele – jelentősen behatárolja a bíróság mozgásterét. A diszkrecionális jogkörbe tartozó felelősségcsökkentés ugyanis csak abban az esetben alkalmazható, ha a különlegesen túlmutató, már-már extrémnek számító olyan körülmények hatottak közre a kár bekövetkezésében, melyek csak részben róhatók fel a károkozónak. Idetartozhat az az eset, amikor a károkozó elindítja a károsodásra vezető okfolyamatot, azonban abba – akaratán és tudatán kívüli olyan – külső körülmények kapcsolódnak be, melyek a csekély súlyú jogsértéshez képest nagyon nagy károkat generálnak. A gyakorlatban nagyon ritkán alkalmazott szabály a kártérítési jog rugalmasságát hivatott biztosítani.

2009. évi Ptk. 5:502. § [A kártérítési kötelezettség terjedelme]

(2) Nem kell megtérítenie a károkozónak azt a kárt, amellyel kapcsolatban bizonyítja, hogy bekövetkezése a károkozás idején nem volt előrelátható.

A 2009. évi Ptk. a teljes kártérítés elvének határaként és az okozati összefüggés új értelmezéseként bevezeti az előreláthatóság követelményét a kártérítési jogban. Az előreláthatóság lényege, hogy csak azok a károk tartoznak bele a teljes kártérítés követelményébe, melyeket a károkozás pillanatában objektíve és ésszerűen előre láthatott. Az előreláthatóság a következményi károk megtérítésének korlátjaként jelentkezik, és az okozati összefüggés szorosabbra fűzésével határolja be a megtérítésre kerülő károk körét.

5. Cím

A kártérítés és a kártalanítás különbsége

A kártérítés megítélésének előfeltétele, hogy a károkozó magatartás jogellenes legyen. A kártérítési felelősség normába ütköző magatartás esetén áll be, így csak olyan magatartás keletkeztet kártérítés-fizetési kötelezettséget, mely jogellenes. A jogellenességet a Ptk. vélelmezi, hiszen jogellenességet kizáró okok bizonyítására a károkozónak van lehetősége. A bizonyítás (hivatkozás) elmaradása vagy a bizonyítás sikertelensége esetén a károsodásra vezető magatartás jogellenességét a törvény vélelmezi. Eörsi álláspontja szerint a károkozás maga a jogellenesség, hiszen a károkozás általános tilalmát állítja fel a törvény.

A kártalanítás a jogellenesen okozott károk jóvátételére használt eszköz. A hátrány valamilyen jogszerű esemény következtében éri a károsultat, akinek a magatartás jogellenességének hiányában nincsen joga kártérítést követelni. A kártalanítás nem felelősségi forma, hiszen normaszegés nem történik, így a felelősség, mint a joggal szembehelyezkedő magatartás hátrányos jogkövetkezménye sem értelmezhető. A kártalanítás a jóvátétel speciális eszköze, amely a jog által megengedettnek minősülő károkozások reparálására szolgál. Ezen esetekben a jogszabály olyan magatartásokat nyilvánít jogszerűnek, melyek vagy szükségképpen (pl. kisajátítás) vagy esetlegesen (pl. szükséghelyzet) kárt okozhatnak más személyeknek. A kártérítésnél vélelmezett jogellenességgel szemben a kártalanítás csak a jogszabályban megengedett magatartások következménye, így általános kártalanítási kötelezettségről nem beszélhetünk.

A kártérítés funkciója helyreállítás, a már bekövetkezett hátrányok kiküszöbölése, míg a kártalanítás sok esetben valamely hátránytól óv meg. A kisajátítás esetében például a földtulajdonos azért kap azonnali, feltétlen és teljes kártalanítást, hogy a földje elvesztésével járó hátrányok ne álljanak be.

A kártalanítás a kártérítéssel szemben nem automatikusan járó megtérítési forma. Nem minden jogszerű károkozásnál keletkezik kártalanítási kötelezettség. A károkozás általános tilalmával szemben kártalanításra csak a jogszabály kifejezett rendelkezése esetében van lehetőség. A károsult beleegyezése és a jogos védelem például kizárja a jogellenességet, azonban az e körben elszenvedett károkért kártalanítás nem követelhető. Kártalanításra a jogszabály kifejezett előírása esetén, valamely jogszabályban rögzített jogosultság gyakorlása miatt beálló károk megelőzése, jóvátétele céljából van lehetőség. A Ptk. például a következő esetekben rendelkezik kártalanításról:

– utaló magatartással okozott károk (Ptk. 6. §),

– szomszédjogok gyakorlásával okozott károk (Ptk. 102. §),

– szükséghelyzetben okozott kár (Ptk. 107. §),

– közérdekű használati jog gyakorlásával okozott károk (Ptk. 108. és 171. §),

– jóhiszemű túlépítés jogkövetkezménye (Ptk. 109. §),

– dologegyesülés (Ptk. 134. §),

– földhasználati jog megszűnésekor fizetendő kártalanítás (Ptk. 155. §),

– kisajátítás (Ptk. 177. §),

– az állami tulajdon védelmével összefüggő kártalanítás (Ptk. 181. §).

A kártalanítás mértéke is eltér a kártérítés körében ismert teljes kártérítés elvéből következő számítási szabályoktól. A kártalanítás mértéke ugyanis nem feltétlenül fedezi a károsult teljes kárát. A kártérítés köréből egyedüliként alkalmazandó számítási szabály, hogy nem kell megtéríteni a kár azon részét, mely a károsult felróható magatartásának következménye. Kisajátítás esetében a kártalanítás összegének megállapítása során egy összehasonlítás képezi a számítás alapját, a hasonló ingatlanok forgalmi értékéhez való viszonyítás. A kár elemei közül az elmaradt haszon megtérítésére is csak szűk keretek között ad a törvény lehetőséget.

Kisajátítási tv. 18. §

Ha a kisajátítás jogi személy, jogi személyiséggel nem rendelkező gazdálkodó szervezet, vagy a személyi jövedelemadóról szóló 1995. évi CXVII. törvény 3. §-ának 17. pontja szerinti egyéni vállalkozó, vagy mezőgazdasági őstermelő vállalkozás céljára használt ingatlanát érinti, meg kell téríteni a kisajátítás következtében szükséges üzemátszervezés, üzemáttelepítés és költözködés költségét; a kisajátítás által okozott kárt (például termeléskiesés, a tevékenységnek a kisajátítási eljárás miatti szüneteléséből adódó bevételkiesés, többletköltségek), egyéb fizetési kötelezettségeket.

A kártérítés és a kártalanítás egymáshoz való viszonyában a két jogintézmény jogkövetkezményi jellegéből kell kiindulni. A kártalanítás a jogszabály által kifejezetten előírt jogkövetkezmény, melynek alkalmazására csak meghatározott esetekben, de mindig a jogszabályban rögzítetteknek megfelelő (jogos) magatartás esetén van helye. A kártérítés ezzel szemben szankció, a joggal való szembehelyezkedés hátrányos jogkövetkezménye. Ebből következik, hogy a jogellenes károkozásért való felelősség (kártérítés) a jogos magatartás miatti kártalanítási kötelezettséget megelőzi. (BDT2002. 659.) Amennyiben jogszabály alapján fennálló kártalanítási kötelezettség körében felmerül a jogellenes károkozás lehetősége, úgy a bíróságnak először a kártérítés vonatkozásában kell döntenie. A kártérítési igény minden esetben megelőzi a kártalanítási igényt. A Ptk. szabályainak alkalmazásával megítélt kártérítés a káronszerzés tilalma miatt a kártalanítási igényt kizárja, felemészti.

A büntetőeljárással összefüggő kártalanítási és kártérítési igénynek nem azonos a jogalapja; közöttük nem áll fenn érvényesítési rangsor vagy sorrend, a megállapított kártalanítás azonban kártérítésként már nem követelhető. (EBH2008. 1778.)

A jogerős ítélet alapján kitöltött szabadságvesztésért járó kártalanítás szempontjából a rendkívüli jogorvoslat folytán kiszabott, de végrehajtásában felfüggesztett szabadságvesztés enyhébb büntetésnek számít. Kártalanításra azonban az elítélt a próbaidő sikertelensége esetén nem jogosult. (EBH2006. 1407.)

A kártérítési per nem folytatása a büntetőbíróság kártalanítási eljárásának. A kapcsolódás csupán annyi, hogy a megállapított kártalanítás kárként már nem érvényesíthető. A polgári bíróságnak a kárfelelősséget – mind a jogalapot, mind az összegszerűséget érintően – önállóan kell elbírálnia. (BH1996. 150.)

A büntetőeljárásról szóló törvényben szabályozott kártalanítás nem zárja ki, hogy a károsult államigazgatási jogkörben okozott kár megtérítését igényelje. (BH1991. 170.)

Az előzetes fogva tartás miatt elmaradt jövedelmét az állam ellen kártalanítás iránt indított keresetében a felperesnek kell megjelölni, és a perben bizonyítani. A per tárgyalását nem lehet felfüggeszteni amiatt, hogy a felperes adóbevallásának utólagos ellenőrzése tárgyában adóigazgatósági eljárás indult, s annak kimenetelétől függően a felperes a keresetét felemelheti. (BDT2009. 2100.)

A személyi szabadság megvonása valamilyen mértékben mindenképpen károsan hat az azt elszenvedőre, az ezzel járó hátrányok kompenzálását szolgálja a nem vagyoni kártalanítás. Értékelni kellett a felperesnek az előzetes letartóztatást megelőző életvitelét, életmódját, foglalkozását, továbbá igen jelentős súllyal az előzetes letartóztatásban töltött idő tartamát. (BDT2001. 372.)

A nem vagyoni kár címén történő kártalanítás megállapításához önmagában elegendő a személyi szabadság korlátozása, nem szükséges egyéb hátrányok bekövetkeztének ténye, illetőleg annak igazolása. (BDT2001. 371.)

A közútkezelő társaságnak az a magatartása, hogy jogerős építési engedély alapján a közlekedés feltételeinek előnyös megváltoztatása érdekében a meglévő útkereszteződést, csomópontot átépíti, környezetkárosító tevékenységnek nem minősül. A jogszerű magatartással okozott hátrányokért a közútkezelő kártérítési felelősséggel nem tartozik. A közérdekből végzett tevékenység – a közút átépítése és fenntartása – miatt a környező ingatlanok tulajdonosai az ingatlanukban esett hátrány megtérítését nem kártérítés, hanem kártalanítás címén igényelhetik. Nem vagyoni kárigény megtérítésére a kártalanítás fizetésére egyébként köteles személyt – külön törvényi rendelkezés hiányában – kötelezni nem lehet. (BDT2006. 1447.)

Nem mentesülhet az alperes a kártérítési felelősség alól sem a közérdekre, sem az állammal kötött koncessziós szerződése tartalmára hivatkozással akkor, ha az általa létesített objektum (műtárgy) a környezetében levő ingatlanokban forgalmi értékcsökkenést – ezáltal kárt – okoz. A Ptk. általános kárfelelősségi szabálya szerint minden károkozás jogellenes, kivéve, ahol a károkozást a törvény kifejezetten megengedi. Jogos károkozás esetén is azonban a tulajdonban okozott értékveszteség miatt – az erre irányadó külön kártalanítási szabályok szerint – kártalanítás jár. (BDT2001. 403.)

A távközlési eszköz létesítésével összefüggő használati korlátozás miatt kártalanítás követelhető. A távközlési eszköz létesítése és az ingatlan használatának korlátozása között az okozati összefüggés megállapítható akkor is, ha kábelfektetés ugyan folyómederben történik, azonban emiatt a parti ingatlanon a jövőben homokkitermelés már nem végezhető. (BDT2000. 280.)

A kártalanítási kötelezettsége akkor is fennáll, ha a gyógyító, megelőző eljárás során – az előírásoknak egyébként megfelelő – vérkészítmény okozott a betegnek egészségkárosodást. A kártalanítás olyan feltétlen helytállási kötelezettség, amely alól nem lehet mentesülni a kártérítésre irányadó szabályok szerint. (BDT2000. 232.)

A kisajátítás körében nyújtott kártalanítás mértéke, módja és a jogosulti (károsulti) kör is eltér a kártérítés körében ismert szabályoktól. A törvényben rögzített teljes, feltétlen és azonnali kártalanításra a kisajátított ingatlan tulajdonosa tulajdonjoga elvonásáért, valamint az ingatlanon fennálló jog jogosultja a joga megszűnéséért jogosult.

A tulajdonos személyének meghatározása látszólag egyszerű kérdésnek tűnik. Az ingatlan nyilvántartás közhitelessége következtében a nyilvántartásba bejegyzett tulajdonos az, aki a kártalanításra jogosult. Vannak azonban az ingatlan feletti tulajdonjog megszerzésének ingatlan-nyilvántartáson kívüli módozatai is (például elbirtoklás, ráépítés, házastársi közös tulajdon esetén a közös vagyon vélelme miatti tulajdonosi minőség, öröklés, hatósági határozattal történő tulajdonszerzés). Problémát jelenthet így az az eset, amikor a tulajdonjog megszerzésének bejegyzése még nem történt meg a kisajátítást elrendelő határozat jogerőre emelkedésének napjáig.

A bírói gyakorlat az egyes tulajdonszerzési módok esetén a jogszerzés időpontjának megítélése során nem következetes. Árverésen történő tulajdonszerzés esetén például az árverés végrehajtáshoz kapcsolódó jellege miatt már az ingatlan-nyilvántartási bejegyzés előtt a bíróság egy esetben megállapította a korábbi tulajdonos rendelkezési jogának megszűnését. (BH2001. 237.) Egy másik esetben az árverési vevő tulajdonszerzését az ingatlan-nyilvántartási bejegyzéshez kötötte. (BH2002. 247.)

A kisajátítási eljárás során olyan személy is felléphet, akinek az ingatlan-nyilvántartásba tulajdonjogát még nem jegyezték be, de már érvényes jogcímmel rendelkezik átruházás esetén, vagy más tulajdonszerzési mód folytán szerezte meg az ingatlan tulajdonjogát. Önmagában a tulajdoni igény arra nézve, hogy valakinek a tulajdonjogát az ingatlan-nyilvántartásba bejegyezzék, nem jogosítja őt fel arra, hogy a kisajátított ingatlanért nyújtott kártalanítást ő követelje. Átruházás esetén például az átruházásról rendelkező szerződés a vételár kifizetésének hiányában lehetetlenülhet a kisajátítás miatt még az ingatlan-nyilvántartási bejegyzés előtt. A Legfelsőbb Bíróság KK 4. állásfoglalása ezt a kérdést úgy rendezi, hogy „a tulajdonjog megszerzésére jogcímet szerző személy, aki a kisajátítás elrendelése miatt nem tudja a tulajdonosváltozást az ingatlan-nyilvántartásba bejegyeztetni, kártalanítási igényét közvetlenül a kisajátítást kérővel szemben érvényesítheti, ha az ingatlan-nyilvántartásban szereplő tulajdonos és a jogosult között a vételár és a tulajdoni igény tekintetében vita nincsen”. Problémát sokkal inkább az az eset jelent, amikor ez a konszenzus nincsen meg a felek között. A kisajátítási eljárást ilyenkor fel kell függeszteni, és a jogvitát peres eljárás keretében kell eldönteni. Ha azonban a vételár még nem került kifizetésre az eladó részére, akkor a kártalanítás az eladó – ingatlan-nyilvántartásba bejegyzett tulajdonos – részére közvetlenül kifizethető.

A kisajátítást kérő az ingatlan felett tehermentes tulajdonjogot szerez, hiszen a kisajátítás eredeti tulajdonszerzési módnak minősül. Olyan terhek maradhatnak csak fenn az ingatlanon, melyek a közérdekű cél megvalósításának nem képezik gátját. A kártalanítás ennek megfelelően a tulajdonos mellett megilleti mindazon jogosultakat, akiknek valamilyen joguk állt fenn az ingatlanon, és ez a jog a kisajátítás miatt megszűnik. Az ilyen jogosultak részére kifizetésre kerülő kártalanítás összegét figyelembe kell venni a tulajdonos részére kifizetett kártalanítás összegének számításánál.

Nem jár kártalanítás azonban olyan jogokért, melyek – mivel nem akadályozzák a közérdekű cél megvalósítását – fennmaradnak az ingatlanon a kisajátítást követően is, valamint olyan jogokért sem, amelyek csereingatlannal történő kártalanítás során átszállnak a csereingatlanra. Bérleti, haszonbérleti és haszonélvezeti jogot csak a jogosult kérelmére lehet átvinni a csereingatlanra. A kisajátítási törvény vagyonkezelői jog, földhasználati jog és haszonélvezeti jog megszűnéséért szabályozza a kártalanítást. Az a tény, hogy más idegen dologbeli jogok esetén a kártalanításról a törvény kifejezetten nem rendelkezik, nem zárja ki, hogy a fő szabály – minden megszűnt jog jogosultját megilleti az azonnali, teljes és feltétlen kártalanítás – alkalmazásával e jogosultak is kártalanításban részesüljenek.

Az ingatlanon fennálló kötelmi jogi igények – például elővásárlási jog, vételi jog, visszavásárlási jog, jelzálogjog stb. – már más elbírálás alá esnek. Azon kötelmi jogok jogosultjai, akik akár nemzetközi egyezmények, akár az Alkotmánybíróság határozatai alapján tulajdonvédelemben részesülnek (bérleti jogok) szintén igényt tarthatnak kártalanításra. Az elővásárlási, visszavásárlási, vételi jog jogosultjai, valamint az ingatlanra bejegyzett jelzálogjog, végrehajtási jog, életjáradéki jog jogosultjait már nem illeti meg kártalanítás.

Az ingatlan kisajátítása során a jog megszűnése miatt éri kár a jogosultat, valamint tág értelemben a megszűnt jog értéke is kártalanítás tárgyát képezi. Hatályos törvényünk azonban a kártalanítást szűkebb értelemben fogja fel a tulajdonjogon kívüli más jogok jogosultjainak kártalanítása során, és csak a jog megszűnéséért biztosít kártalanítást a jogosultnak. Ebből következik, hogy olyan jog esetén, melynek nincsen vagyoni értéke, kártalanítás sem illeti meg a jogosultat. Vannak a törvényben olyan esetek, amikor a kártalanítás mellett a jog megszűnése miatt beálló károkért is megtérítési kötelezettséget állapít meg a jogszabály. Ilyen például, amikor a fölhasználati jog értéke mellett külön kell rendelkezni az értéknövelő munkák ellenértékéről. Ebből következően még akkor is meg kell téríteni a jog megszűnése miatt a jogosultat ért kárt, ha egyébként a megszűnt jogért – a vagyoni érték hiányában – nem jár kártalanítás. A Legfelsőbb Bíróság KK 4. állásfoglalásának III. pontja kimondja, hogy a tulajdonoson kívül más jogosult – haszonbérlő, haszonélvező, használó stb. – is a kisajátítást kérővel szemben érvényesítheti a kisajátítással kapcsolatos kártérítési igényét.

A kártalanítás elsősorban az ingatlan tulajdonosának jár, akinek tulajdonjogát a kisajátítás elvonja. A kártalanítás összegét csökkenti a kisajátítás folytán megszűnt jogokért járó kártalanítás. A törvény külön kezeli a tulajdonos és más jogosultak igényét, azonban valamennyi jogosult egy eljárásban, a kisajátítást kérővel szemben követelhet kártalanítást. Azért elvi jelentőségű a törvény e rendelkezése, mert ezzel elveti azt az egyébként más jogrendszerekben ismert konstrukciót, ahol a kisajátítást kérő csak a tulajdonos kártalanítására köteles, és a megszűnt egyéb jogok jogosultjai már a volt tulajdonostól kérhetnek kártalanítást.

Célszerű, a gyorsaság, hatékonyság követelményeit egyaránt szolgáló megoldás a magyar modell, ahol minden jogosult igényét egy eljárásban bírálják el. Kisajátítás esetén a haszonbérleti jog részleges megszűnéséért kártalanítás nem állapítható meg. A haszonbérlő a bérbeadóval szemben érvényesítheti igényét. (BH2007. 249.) A felmerült és okozott károkon kívül az elhelyezési bányaszolgalom alapításáért is jár kártalanítás. (KGD2007. 62.)

A kártalanítással szemben a törvény garanciális jelleggel három követelményt fogalmaz meg: a kártalanításnak azonnalinak, teljesnek és feltétlennek kell lennie. A három követelmény egyben azt is jelenti, hogy a kártalanítás számítása, mértékének megállapítása során a törvényben nem rögzített tényezők figyelembevétele (személyi körülmények, az adott jog ingyenes vagy visszterhes szerzésének ténye) nem lehetséges.

A kártalanítás azonnalisága az esedékesség szabályozásában ölt testet. A törvény úgy rendelkezik, hogy a kártalanítás összege a kisajátítási határozat jogerőre emelkedését követő naptól esedékessé válik. Ez alól egyetlen kivétel van, ha kivételesen az ingatlan birtokbaadására ezt megelőzően már sor kerül. Ilyen esetben logikusan a kártalanítás összege a birtokjog elvonásától esedékes. A Legfelsőbb Bíróság KK 8. állásfoglalása is rögzíti, hogy a kisajátítást kérő a kártalanítási összeg után a közigazgatási határozat jogerőre emelkedését követő naptól köteles kamatot fizetni. Érdekes megoldás ugyanakkor, hogy a kártalanítás tényleges kifizetése vonatkozásában már nem tartalmaz a törvény objektív határidőt, csupán arról rendelkezik, hogy a teljesítési határidőt a közigazgatási eljárás általános szabályai szerint az eljáró hatóság állapítja meg.

Fontos hangsúlyoznunk, hogy az esedékesség és kamatfizetés fentebb tárgyalt szabályai pontosan e rendelkezés ismeretében válnak különösen fontossá. A teljesítés konkrét időpontja ugyanis nem befolyásolja az esedékesség idejét, így kamat az esedékességtől a teljesítés napjáig jár a jogosultnak. További garancia, hogy ha a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatára a Pp. szerint sor kerül, és a bíróság a kisajátítási eljárásban megállapított kártalanítási összeget felemeli, többletkártalanítás megfizetésére kötelezi a kisajátítást kérőt, akkor erre a többletkártalanítási összegre is az eredetileg megállapított időpont – a kisajátítást elrendelő határozat jogerőre emelkedésének napja – az irányadó, kamatot erre a napra visszamenőleg köteles a kisajátítást kérő fizetni.

A kártalanítás történhet pénzben, csereingatlannal vagy a kettő kombinációjával. A kisajátítást kérő fizetési kötelezettségét akkor teljesíti, amikor a kisajátítási kártalanítási összeggel számláját a pénzintézet megterheli.

A Legfelsőbb Bíróság egyik döntése megerősítette a kisajátítás módjának kötött voltát. A jogesetben a kisajátítás módja pénz volt. Ennek megfelelően a bíróság nem találta jogosnak azt a hivatkozást, mely szerint a kisajátítást kérő az értékpapírban megtestesülő jog biztonságos kielégítése miatt teljesített értékpapírok letétbe helyezésével. Ha a kisajátítás formája pénz, akkor csak pénzt lehet letétbe helyezni teljesítésként. Sem a kisajátítást elrendelő hatóság, sem az ügygondnok nem jogosult más teljesítési módot meghatározni. (Legfelsőbb Bíróság Gpkfv. I. 30 001/2001.)

A kártalanítás teljességére vonatkozó kritérium hasonlatos a teljes kártérítés elvéhez. A kártalanítást akkor tekinthetjük teljesnek, ha az elvont tulajdonjog vagy más megszűnt jog értékével azonos értékhez jut ennek segítségével a kisajátítással érintett jogosult. A kisajátítás célja ugyanis az, hogy valódi kárpótlásként a jogosult megszűnt joga helyett a megszűnt joggal azonos értékű új jogosultságot szerezhessen. Ahogyan a kártérítési jogban ismert a teljes kártérítés elve, úgy a kártalanítás teljessége a kisajátítás szabályainál sem engedi meg azt, hogy a kártalanítás következtében a jogosult kedvezőbb helyzetbe kerüljön (káronszerzés tilalma).

A kártalanítás feltétlensége lényeges garancia. Jelentősége abban áll, hogy a kártalanítást nem lehet a jogosult személyétől, körülményeitől vagy akár a kisajátítási cél, a közérdek jelentőségétől függővé tenni. Nincs jelentősége annak sem, hogy a jogot a jogosult ingyenesen vagy visszterhesen szerezte, hiszen a szerzés jogcímétől függetlenül a jogosult vagyonát gyarapító vagyoni értékű jog elvonásáról van szó kisajátítás esetén. Némiképp lerontja a kártalanítás objektivitásának, feltétlenségének az elvét a törvény azon korlátozása, mely nem engedi meg a kártalanítás módjánál a csereingatlannal történő kártalanítást a használónak abban az esetben, ha ugyanott beköltözhető másik lakása van. Némi ellentmondás ez a feltétlenség kritériumtartalmának ismeretében. Lényegében e rendelkezés bár nem hat ki a kártalanítás teljességére – a pénzbeli kártalanítás ugyanis mindenképpen megilleti a jogosultat –, mégis korlátozza a kártalanítási módok megválasztásával vagyoni helyzete miatt a jogosultat.

A kártalanítás pénzben vagy csereingatlannal történhet. A csereingatlannal történő kártalanítás felfogható természetbeni helyreállításként is. Az ingatlanban lévő lakás vagy helyiség használójának kártalanítása csereingatlannal történik. A pénzben nyújtott kártalanítás számításánál meg kell állapítani a tulajdonjog elvonásáért járó kártalanítás összegét, majd a megszűnt jogokkal kapcsolatos kártalanítás megállapított összegével a tulajdonosnak járó kártalanítást csökkenteni kell. A kártalanítás összegének felemelésére irányuló kereset alaposságát a felperesnek kell bizonyítania. (KGD2008. 38.)

A kártalanítás meghatározása során a kiindulópont az ingatlan forgalmi értéke. A kártalanítás összegének megállapítása során az összehasonlításra alkalmas ingatlanok helyben kialakult forgalmi értékét kell figyelembe venni. A lakott és a beköltözhető forgalmi értékre szintén tekintettel kell lenni a számítás során. A kisajátítási kártalanítás alapját képező forgalmi érték a közigazgatási eljárásban és a perben kirendelt szakértői vélemények összevetésével állapítható meg. (EBH2008. 1833.)

A Legfelsőbb Bíróság KK 4. állásfoglalás erről a következőképpen rendelkezik. Kisajátítás esetén az ingatlan lakott, illetőleg beköltözhető forgalmi értékét a hasonló adottságú, összehasonlításra alkalmas ingatlanok helyben kialakult forgalmi értéke alapján kell megállapítani. Ha a lakott ingatlanoknak egyáltalán nincs vagy csak összehasonlításra nem alkalmas számban van forgalmi adata, az érték megállapításánál az ingatlan beköltözhető értékéből kell kiindulni, a lakottságnak a helyi ingatlanforgalomban kialakult értékcsökkentő arányát figyelembe véve.

Ha a kisajátított épületben levő lakást, illetőleg nem lakás céljára szolgáló helyiséget a tulajdonos, a bérlő vagy egyéb használó használja, forgalmi értékként a lakott értéket kell figyelembe venni. Az ilyen ingatlanért járó kártalanítás megállapításánál általában a hasonló adottságú, összehasonlításra alkalmas, lakott ingatlanok forgalmi adatai az irányadók. Ha azonban a lakott ingatlanok forgalma jelentéktelen, és az adott helyiségből származó összehasonlító forgalmi adat egyáltalán nem vagy csak elenyészően kis számban áll rendelkezésre, s így a lakott forgalmi érték nem deríthető fel: az ingatlan beköltözhető forgalmi értékéből kell kiindulni. Ebben az esetben azt, hogy a lakottság az ingatlan beköltözhető értékét mennyiben csökkenti, az ingatlanforgalomban kialakult szempontok és arányok alapján kell megállapítani. Ilyen szempont elsősorban a szükséges cserelakások száma, a bérleti jog vagyoni értéke, valamint az, hogy a tulajdonos, bérlő vagy más használó lakott-e az ingatlanban. Ha az ingatlanban a tulajdonos lakott, a forgalmi érték megállapítása során értékemelő tényezőként kell figyelembe venni, ha a tulajdonos részére a kisajátított lakásnál kisebb szobaszámú, alapterületű vagy alacsonyabb komfortfokozatú cserelakást biztosítottak. Ugyanakkor tekintetbe kell venni a forgalmi érték meghatározásakor azt is, ha a tulajdonos az általa használt lakásnál nagyobb alapterületű, szobaszámú vagy magasabb komfortfokozatú cserelakást kapott.

Cserehelyiség felajánlása esetén a helyiség épületen, illetőleg településen belüli fekvését is indokolt figyelembe venni a forgalmi érték megállapítása során. Ha az ingatlant bérlő vagy egyéb használó használja, és részükre cserelakást, illetve cserehelyiséget nem kell biztosítani, a forgalmi érték meghatározásakor ezt a körülményt is figyelembe kell venni azzal, hogy a bérlő, illetve az egyéb használó részére pénzbeli kártalanítás jár. A körülményekhez képest a forgalmi érték szempontjából jelentősége lehet a telek és az épület arányának (például nagy és értékes telken elavult, kis épület áll vagy fordítva), valamint annak is, ha a telken a lakóházon kívül nem lakás céljára szolgáló, jelentősebb értékű más épület (raktár, üvegház stb.) is van, és a használó ezeket a cserehelyiségre való igény nélkül adja át. E fontosabb szempontok mellett a lakott ingatlan forgalmi értékét egyéb körülmények is befolyásolhatják. Ezeket nem lehet kimerítően felsorolni. Általában az állapítható meg, hogy a forgalmi érték meghatározásánál minden olyan tényezőt figyelembe kell venni, amelyet a forgalmi életben az ügyletkötő felek is figyelembe vesznek.

Épület kisajátítása esetén a kártalanítási összeget akkor is a beköltözhető állapot figyelembevételével kell meghatározni, ha a cserelakásra (cserehelyiségre) igényt nem tartó tulajdonos az épületben való lakását (helyiségét) az ítélethozatalig nem tudja kiüríteni, de annak megfelelő határidőn belül történő kiürítésére kötelezettséget vállalt.

Előfordul, hogy a tulajdonos cserelakásra, illetőleg cserehelyiségre nem tart igényt, de a kisajátított épületben volt lakását, illetőleg egyéb helyiségét vagy a részére ideiglenesen adott cserelakást (cserehelyiséget) az ítélethozatal időpontjáig nem tudja kiüríteni. Ilyen ok lehet például az, hogy építés alatt álló házának beköltözhetősége elhúzódik. Minthogy ezen esetekben a tulajdonos részére cserelakást, illetőleg cserehelyiséget nem kell biztosítani, és a kisajátított épület, illetőleg az ideiglenesen adott cserelakás (cserehelyiség) kiürítésének csak átmeneti akadálya van, nyilvánvaló, hogy a kártalanítási összeget a beköltözhető állapot figyelembevételével kell megállapítani. Ilyen esetben a tulajdonos részére a lakott értéknek megfelelő kártalanítás megfizetése indokolt, a beköltözhető és a lakott érték különbözetét pedig bírósági letétbe kell helyezni. E megoldás mind a tulajdonos, mind a kisajátítást kérő érdekeit megfelelően biztosítja.

A kártalanítás megállapítása során kell rendelkezni a bírósági letétbe helyezett összeg kiutalásának feltételeiről is. E körben mindenekelőtt meg kell szabni azt a határidőt, amelyen belül a tulajdonosnak – kötelezettségvállalásához képest – a kisajátított épületet, illetőleg az ideiglenesen kapott cserelakást (cserehelyiséget) ki kell üríteni. A határidőt – a kiürítés időleges akadályának figyelembevételével – mindkét fél méltányos érdekeinek megfelelően kell meghatározni. Ha a tulajdonos az említett határidőn belül a kisajátított épületet, illetőleg az ideiglenes cserelakást kiüríti, és ezt igazolja, kérheti a bírósági letétbe helyezett összegnek a részére való kiutalását. Ha viszont az említett határidőn belül kiürítési kötelezettségnek nem tesz eleget, erre az esetre a kisajátítást kérőt fel kell jogosítani, hogy megfelelő cserelakás (cserehelyiség) biztosítása és ennek igazolása esetén a bíróságnál letétbe helyezett összegnek részére való visszautalását igényelhesse.

A tulajdonoson kívül más jogosult (haszonbérlő, haszonélvező, használó stb.) is a kisajátítást kérővel szemben érvényesítheti a kisajátítással kapcsolatos kártérítési igényét.

Az állam – ha a törvény másként nem rendelkezik – a kisajátítási határozat jogerőre emelkedésével az ingatlan tehermentes tulajdonjogát szerzi meg. Pénzbeli kártalanítás esetén a kisajátított ingatlanra vonatkozóan más személyt megillető jogok és az ingatlanra bejegyzett tények – a törvényben rögzített kivételekkel – megszűnnek.

Ha a kisajátított épületben lévő lakást, illetőleg nem lakás céljára szolgáló helyiséget nem a tulajdonos használja, és cserelakást vagy cserehelyiséget nem kell adni, a használó részére pénzbeli kártalanítás jár, melynek összegére a felek megállapodása az irányadó. Megállapodás hiányában a lakásra megállapítható pénzbeli kártalanítás összege legalább az önkormányzati lakásokra meghatározott pénzbeli térítés mértékének megfelelő összeg, amelyet az önkormányzat rendelete a szerződés közös megegyezéssel történő megszüntetése esetére állapít meg.

A tulajdonoson kívül más jogosultak is lehetnek tehát a kisajátítási eljárás alanyai, akik így közvetlenül a kisajátítást kérővel szemben érvényesíthetik igényüket. A tulajdonszerzésre érvényes jogcímet szerző személy, aki a kisajátítás elrendelése miatt nem tudja a tulajdonosváltozást az ingatlan-nyilvántartásba bejegyeztetni, kártalanítási igényét közvetlenül érvényesítheti a kisajátítást kérővel szemben, ha az ingatlan-nyilvántartásban szereplő tulajdonos és a jogosult között a tulajdoni igény vagy a vételár tekintetében nincs vita. Vita esetén perbe kell vonni az ingatlan ingatlan-nyilvántartásban feltüntetett tulajdonosát, annak tűrése iránt, hogy a kisajátítást kérő a kártalanítási összeget a jogosultnak fizesse ki.

A kisajátítással érintett ingatlan forgalmi értékének meghatározása során számos olyan körülményre is tekintettel kell lenni, mely csökkentheti, vagy adott esetben növelheti az ingatlan forgalmi értékét. Ilyen, az ingatlan forgalmi értékét befolyásoló körülményként kell figyelembe venni az ingatlannal határos közterületen kiépített, az ingatlanra közvetlenül beköthető közműveket. Itt jelentősége van annak is, ha a közmű bekötése műszaki okokból csak anyagi ráfordítással lehetséges (például a csatorna bekötésére csak átemelő szerkezet létesítésével van lehetőség).

Figyelemmel kell továbbá lenni a forgalmi érték megállapítása során a kisajátított ingatlanon fennálló építési tilalomra és egyéb korlátozásra. Az olyan tilalmak természetesen, melyek a kisajátítási céllal összefüggésbe hozhatók, nem vehetők figyelembe a tulajdonos terhére. Fontos kérdés, hogy a korlátozás vagy építési tilalom miatt valamilyen kártalanítás jár-e a tulajdonosnak. Amennyiben igen, úgy azt természetszerűleg a kisajátítási kártalanítás összegébe be kell számítani.

Az ingatlan forgalmi értékét befolyásoló körülmények között szót kell ejtenünk arról az esetről is, amikor az építési engedély nélkül vagy az engedélytől eltérő módon épített építményre meghatározott időre adott fennmaradási engedély határidejének letelte előtt elrendelt kisajátítás esetén a tulajdonos az építmény használatának idő előtti megszűnése miatt kártalanítást követelhet. Olyan építményért is van lehetőség kártalanítást követelni, amelyet bár építési engedély nélkül vagy az építési engedélytől eltérően építettek, azonban az építési hatóság annak lebontását már nem rendelheti el.

Ha az ingatlannak csak egy részét sajátítják ki, akkor értékveszteség megállapítására csak abban az esetben kerülhet sor, ha a visszamaradt ingatlan értéke és a kisajátított részért kapott kártalanítás együttes összege nem éri el az ingatlan kisajátításkori értékét. Az értékcsökkenés összegét úgy kell megállapítani, hogy az ingatlan egészének értékéből le kell vonni a visszamaradt rész forgalmi értékét, az így kapott összegből pedig le kell vonni a kisajátított rész után járó kártalanítás összegét. (KK 5.)

A kártalanítás összegét befolyásolja továbbá az a körülmény is, hogy a kisajátított ingatlan műemléknek minősül. Műemlék kisajátítása esetén ugyanis a pénzbeli kártalanítás összegének megállapításakor a műemlék fenntartására, illetve helyreállítására a kisajátítási eljárás megindítását megelőző öt évben visszatérítési kötelezettség nélkül az államháztartási, európai uniós vagy más nemzetközi forrásból nyújtott támogatások összegét olyan arányban kell csökkentő tényezőként figyelembe venni, amilyen arányban a műemlék forgalmi értékére hatással volt.

Az ingatlanon folytatott biogazdálkodás ténye a bírói gyakorlatban is megjelenő körülmény a kisajátítással érintett ingatlan forgalmi értékének megállapítása során. A biogazdálkodással művelt ingatlan értéke eltérhet a hagyományos művelésű ingatlanok értékétől. Ki kell fejeződnie a kisajátítási kártalanítás összegében annak, hogy a hagyományos művelésű ingatlanok értékénél magasabb összegben kell elfogadni a biogazdálkodással művelt ingatlanok értékét. Ez a konkrét ügyben kirendelt igazságügyi szakértő szakvéleményében ugyan forgalmi értékként jelentkezett, de a bíróság ezt lényegében helyesen úgy tekintette, mint a hagyományos művelésű ingatlanokhoz képest megemelt értéket, felülbírálva az ingatlanforgalmi szakértőnek azt a megállapítását, ami a két művelési mód esetében az ingatlanok értékében különbséget nem látott. (KGD2010. 60.) Biogazdálkodással érintett földterület kisajátításánál a forgalmi érték megállapításához a szakvélemények közti ellentmondás feloldása szükséges. (KGD2007. 164.)

Forgalmi érték hiányában a kártalanítás összegének megállapítása különösen nehéz feladat. Ha az ingatlan valós forgalmi értéke összehasonlításra alkalmas ingatlanok, illetve ilyen ingatlanok forgalmának hiányában vagy a forgalmukra jogszabályban elrendelt korlátozás vagy más ok miatt nem állapítható meg, az ingatlan településen belüli fekvését, közművekkel való ellátottságát, ennek hiányában a közművesítés lehetőségét, földrajzi és gazdasági adottságait, termőföld esetén a művelési ágat, a földminősítés szempontjait és az ingatlan jövedelmezőségét kell vizsgálni. A bírói gyakorlat a törvény által előírt mérlegelési szempontok körét kibővítette azzal, hogy a forgalmi érték megállapítása során figyelemmel kell lenni a jövőben bekövetkező körülmények értéknövelő hatásaira is. Ebbe a körbe sorolhatók a településrendezési terv előírásai. (Legfelsőbb Bíróság Kfv. II. 25 676/1994.)

Ha a felperes csak a kisajátítási kártalanítás összegszerűségének megváltoztatását kéri, a bíróság nem helyezheti hatályon kívül az alperes kisajátítást elrendelő határozatát teljes terjedelmében. (EBH2006. 1467.)

A kártalanítás összegének megállapítása során szólnunk kell a törvény azon rendelkezéséről is, mely az elmaradt haszonért és a kisajátítással összefüggő kiadásokért (költségek) való kártalanítást is előírja, akkor, ha a kisajátítás jogi személy, jogi személyiséggel nem rendelkező gazdálkodó szervezet, egyéni vállalkozó (a Szja tv. tág fogalmi meghatározása szerinti egyéni vállalkozó), vagy mezőgazdasági őstermelő vállalkozás céljára használt ingatlanát érinti. Ebben az esetben meg kell téríteni a kisajátítás következtében szükséges üzemátszervezés, üzemáttelepítés és költözködés költségét, valamint a kisajátítási eljárás által okozott kárt (például termeléskiesés, a tevékenységnek a kisajátítási eljárás miatti szüneteléséből adódó bevételkiesés, többletköltségek), egyéb fizetési kötelezettségeket.

A kisajátítási eljárás során a kártalanítás összegének meghatározásánál a kapu áthelyezése, új belső út építése a megtérítendő költségek körébe tartozik. (EBH2005. 1365.) Az elmaradt haszon értékelésére a forgalmi érték megállapításakor kerül sor.

A kártalanítás összegének megállapítása során figyelmen kívül kell hagyni az ingatlanra feljegyzett tényeket, hiszen ezek nem jelentenek olyan vagyoni értéket, előnyt, ami kártalanításra érdemes lenne. Ilyen tény lehet például a felszámolási eljárás tényének feljegyzése az ingatlan-nyilvántartásba, a gondnokság alá helyezés stb. Nem jár kártalanítás továbbá az olyan épületért sem, amelynél az építést vagy fennmaradást engedélyező határozat a későbbi lebontás esetére a kártalanítást kizárta, illetőleg amelynek a tulajdonos költségére való lebontását az építésügyi hatóság elrendelte.

Mezőgazdasági művelés alatt álló ingatlan és erdő esetén a törvény az értékveszteség megtérítésétől is rendelkezik. Itt a lábon álló és függő termés értékét, ennek hiányában a folyó gazdasági év várható termésének értékét kell figyelembe venni mezőgazdasági művelés alatt álló ingatlannál. Az erdő tulajdonosát ért értékveszteség kiszámítása a lábon álló faállomány értéke alapján történik.

A Kisajátítási tv. érinti azokat a költségeket is, melyek megtérítéséről a kisajátítást elrendelő határozatban rendelkezni kell. Idetartozik a mező- és erdőgazdasági művelés alatt álló ingatlan esetében a folyó gazdasági évben elvégzett mező- és erdőgazdasági munkák költsége, valamint az egyéb ráfordítások költsége. Költségként jelentkezik továbbá a kisajátított épületben lévő lakás (nem lakás céljára szolgáló helyiség) és a cserelakás bérleti díja közötti ötévi különbözet. A Kisajátítási tv. 20. §-a értelmében minden egyéb indokolt és igazolt költséget is meg kell téríteni.

A kártalanítás kifizetésének módja csak egyösszegű lehet. Szemben a kártérítési jogban ismert járadék lehetőségével, kisajátítás esetében nincs arra mód, hogy a kártalanítás összegét részletekben fizessék meg. Többletkártalanítás után kamat csak erre irányuló kereseti kérelem esetén ítélhető meg. A többletkártalanítás után a jogszabály szerint járó kamatra a jogosult igényt tarthat, kereseti kérelem hiányában azonban erre vonatkozó kiegészítő ítélet nem hozható. A bíróság a kisajátítás tárgyában hozott közigazgatási határozatot – fő szabályként – a kereseti kérelem korlátai között vizsgálhatja felül.

A kisajátítás esetében a kereset vonatkozhat annak jogalapjára, és vonatkozhat – mint a perben is – a megítélt kártalanítási összeg felemelésére (esetleg leszállítására a kisajátítást kérő részéről). Ebből következik, hogy amikor a bíróság többletkártalanítást állapít meg, valójában a kisajátítási határozatnak a kártalanítás összegére vonatkozó részét változtatja meg, és az eredeti összeg helyébe lép a többletkártalanítással megemelt összeg. Ebből következik, hogy a kártalanítási összeg után a jogszabály alapján járó kamatra annak teljes összege tekintetében a jogosult külön bírói intézkedés nélkül tarthat igényt. (KGD2007. 52.)

A tulajdonos kártalanításának másik módszere a csereingatlannal történő kártalanítás. Ez a kártalanítási mód egyfajta természetbeni helyreállítása az okozott károknak. A kártérítési joggal némiképp rokonságot mutat a kisajátítási törvény azon rendelkezése, mely szerint csereingatlannal csak akkor történhet a kártalanítás, ha abban a tulajdonos és a kisajátítást kérő megegyezik. A Ptk. a kártérítés módjánál bár fő szabályként rögzíti a természetbeni helyreállítást, az ez alól tehető kivételek egyike, amikor azt a károsult egyéb okból nem kívánja.

A csereingatlannal történő kártalanításra is konszenzus útján kerülhet sor. A megegyezésnek nem csupán a csereingatlannal történő kártalanítás tényére, de a csere valamennyi körülményére ki kell terjednie (például csereingatlan értéke, értékkiegyenlítés mértéke, megfelelőség stb.). A csereingatlan értékének megállapítása a kártalanítás megállapításánál ismertetett okok figyelembevételével történik. Ennek megfelelően az összehasonlításra alkalmas ingatlanok helyben kialakult forgalmi értéke a kiindulási alap.

6. Cím

A kártérítés elhatárolása a jogalap nélküli gazdagodástól

Ptk. 361. § (1) Aki másnak rovására jogalap nélkül jut vagyoni előnyhöz, köteles ezt az előnyt visszatéríteni.

(2) Nem köteles visszatéríteni a gazdagodást az, aki attól a visszakövetelés előtt elesett, kivéve ha

a) számolnia kellett a visszatérítési kötelezettséggel, és felelőssége a gazdagodás megszűnéséért megállapítható, vagy

b) rosszhiszeműen jutott a gazdagodáshoz.

(3) Ha az, akinek részére a gazdagodást vissza kellene téríteni, azt tilos vagy a jóerkölcsbe ütköző magatartásával maga idézte elő, a bíróság az ügyész indítványára a vagyoni előnyt az állam javára ítélheti meg.

362. § Az életfenntartás céljára adott és arra felhasznált juttatást visszakövetelni nem lehet, kivéve, ha jogszabály másként rendelkezik vagy a juttatást bűncselekmény útján szerezték meg.

363. § (1) A gazdagodással kapcsolatos vagyoni előnyök visszatérítésére a jogalap nélküli birtoklásra vonatkozó szabályokat (195. §) kell alkalmazni; a visszatérítésre köteles személy a dologra fordított szükséges költségei megtérítését követelheti.

(2) Ha a vagyoni előnyt természetben visszaszolgáltatni nem lehet, értékét kell megtéríteni.

364. § A jogalap nélküli gazdagodásra egyébként a kártérítés szabályait kell megfelelően alkalmazni.

A jogalap nélküli gazdagodás és a kártérítés egyaránt vagyoneltolódásokat korrigálni hivatott jogintézmények. Kétségtelen hasonlóság mindkét jogintézmény esetében, hogy valamely jog által meg nem engedett magatartás következtében beállt egyensúlyi helyzet megbomlását igyekeznek helyreállítani, rendezni. Lényegi különbség azonban a két intézmény között, hogy a kártérítés egy jogellenes magatartásra adott reakció, míg a jogalap nélküli gazdagodás a jogcím nélküli vagyoneltolódásokat rendezi. A kártérítés szankció, ami mindig negatív, hátrányos jogkövetkezményként jelenik meg. Célja a reparáció mellett a prevenció is. A jogalap nélküli gazdagodás ezzel szemben nem feltétlenül egy jogsértés következménye.

A jogcím nélkül történt vagyoneltolódás esetében nem olyan éles a jogrenddel való szembehelyezkedése a gazdagodás visszatérítéséért felelős személynek, mint a kártérítés esetén a kárért felelős személy helyzete. A jogalap nélküli gazdagodás szubszidiárius tényállásként számos esetben alkalmazható, kizárólagos célja a vagyoneltolódások rendezése, preventív célokat nem szolgál.

A polgári jogban gyakori jelenség a jogalap nélküli gazdagodás, így a gazdagodásra vezető helyzetek felsorolása is lehetetlen. A jogalkotó egy generálklauzula segítségével rendezi a jogcím nélküli vagyoneltolódásokat, és a törvényben szabályozott számos esetben kifejezetten alkalmazni is rendeli a jogalap nélküli gazdagodás szabályait. A szubszidiaritás abban érhető tetten, hogy a jogalap nélküli gazdagodásra alapított követelés csak akkor tekinthető jogosnak, ha a jogosult más jogcímen – klasszikusan szerződéses jogcímen – nem érvényesítheti igényét a kötelezettel szemben. (LBGf. II. 31 011/1990.) Ennek megfelelően a jogalap nélküli gazdagodás szabályai csak akkor alkalmazhatók, ha a felek jogviszonya más jogintézmény alapján nem bírálható el. (LB Pfv. V. 20 403/1996.) Ebből következik, hogy kártérítési jogalap megállapítása esetén a jogalap nélküli gazdagodás szubszidiárius szabályainak egyidejű alkalmazása kizárt. (BH2009. 296.)

Minden más jogintézmény tehát, amely a felek közötti jogviszony megítélésében alkalmazható, speciálisnak minősül a jogalap nélküli gazdagodáshoz képest. A bérleti szerződés megkötésére irányuló előszerződés alapján a bérbe adandó ingatlanba engedéllyel beruházó fél kiadása megtérítését – az előszerződés meghiúsulása esetén – a jogalap nélküli gazdagodás szabályai szerint kérheti. (BH2006. 193.)

A tulajdonosnak a hasznosítással, hasznok szedésével kapcsolatos jogát sérti az a magatartás, ha a házát lefényképezik, és e fényképet gazdasági reklámtevékenység során felhasználják. Ezért a jogalap nélküli gazdagodás szabályai szerint tarthat igényt megtérítésre. (BH2005. 143.)

Ha a pénzintézet a vele bankszámla-szerződéses jogviszonyban lévő gazdálkodó szervezet részére tévedésből kétszeres átutalást (jóváírást) teljesít, a visszakövetelésének jogcíme nem tulajdoniigény-érvényesítésnek, hanem jogalap nélküli gazdagodás visszafizetésére irányuló követelésnek minősül. Ez – mint pénzkövetelés – a pénzkövetelésre (kártérítésre) irányadó szabályok szerint évül el. (BH1997. 87.)

Mindaddig, amíg a gesztor-gazdaság és megszűnt szakcsoportja tagjai között a jogszabályban előírt elszámolás nem történik meg, a tagok a gesztorral szembeni követelésüket nem engedményezhetik. Az „engedményes” ezért az általa a tagok részére teljesített kifizetések megtérítését a volt gesztortól sem jogalap nélküli gazdagodás, sem kártérítés címén nem követelheti. (BH1989. 240.)

Amennyiben a vállalkozó az alvállalkozónak nem fizeti ki az elvégzett munka ellenére az alvállalkozói díjat, a fővállalkozó azonban a vállalkozó részére a köztük fennálló építési szerződés keretei között egyebek között az alvállalkozói díjat is elszámolta, az alvállalkozó nem érvényesíthet közvetlenül igényt a fővállalkozóval szemben az alvállalkozói díjának megfizetése iránt sem jogalap nélküli gazdagodás, sem kártérítés címén. (BDT2008. 1906.)

A jogalap nélküli gazdagodás esetén a törvény a gazdagodás visszatérítéséről rendelkezik, éles határvonalat húzva ezzel a kártérítés és a gazdagodás megtérítése között. A kártérítés a teljes kártérítés elvéből következően a felmerült kár, elmaradt haszon és indokolt költségek megtérítésének kötelezettségét egyaránt magában foglalja. Gazdagodás esetében azonban csak azt az értéket kell visszatéríteni, amellyel a gazdagodó vagyona gyarapodott. Ez nem feltétlenül esik egybe a jogosultnál ténylegesen jelentkező hátránnyal. A gazdagodás minden esetben a kötelezettnél jogcím nélkül jelentkező vagyoni előny, amely más vagyonának a rovására következik be. A két konjunktív feltétel szükséges a jogalap nélküli gazdagodás szabályainak alkalmazásához. A kártérítéssel szemben a gazdagodás megállapításánál nem a jogosult vagyoncsökkenését, hanem a kötelezett jogcím nélküli vagyongyarapodását kell figyelembe venni.

További lényeges különbség a két jogintézmény között, hogy míg a kártérítési kötelezettség az előfeltételek – kár, jogellenes magatartás, okozati összefüggés, felróhatóság – fennállása esetén abszolút, azaz nincs jelentősége annak, hogy az okozott kár megtérítésére van-e fedezete a felelős személynek vagy sem, addig a jogalap nélküli gazdagodás esetében a jóhiszemű gazdagodó vagyonában már meg nem lévő előnyre nem áll fenn visszatérítési kötelezettség.

A kártérítés esetében a károsult kárának felmérése áll a középpontban, a kárért felelős személy vagyoni helyzetének – a rendkívüli méltányosságból történő felelősségmérséklés esetét ide nem értve – nincsen jelentősége. A jogalap nélküli gazdagodás szabályainál a visszatérítési kötelezettség megszűnik, ha a jóhiszemű gazdagodó a vagyoni előnytől még a visszakövetelés előtt elesett. A szabályozás indoka, hogy a magát tulajdonosnak gondoló személy szabadon rendelkezhet a vagyontárggyal, így felelőssége a gazdagodás megszűnéséért nem állapítható meg mindaddig, amíg rosszhiszeműsége nem bizonyított.

A Ptk. 364. §-a a jogalap nélküli gazdagodásra egyebekben a kártérítés szabályait rendeli alkalmazni. Ez az utaló szabály azonban a gyakorlatban rendkívül ritkán alkalmazható.

A kártérítés esetében ugyanis a felróhatóság megléte vagy hiánya dönti el alapesetben (Ptk. 339. §), hogy a kártérítési felelősség fennáll-e vagy sem, míg a jogalap nélküli gazdagodásnál a gazdagodó jó- vagy rosszhiszeműségének van jelentősége, a jogkövetkezmények a gazdagodó tudatállapotától függnek. A károsult kármegelőzési és kárenyhítési kötelezettségével kapcsolatos szabályok (Ptk. 340. §) szintén alkalmazhatatlanok, hiszen a gazdagodás jogcím nélküli vagyoneltolódásokat hivatott rendezni, nem pedig felróhatóan okozott károk megtérítéséről rendelkezik. Ebből következően a jogalap nélküli gazdagodásnál nincs jelentősége a jogosult megelőző intézkedéseinek.

A Ptk. 341. §-ában írt károsodás veszélye esetén biztosított megelőző intézkedések szintén nem vizsgálhatók a jogalap nélküli gazdagodás esetében, mert amennyiben a károsodás veszélyét a károsult előre látja, már nem jogalap nélküli gazdagodásról, hanem kártérítésről beszélünk. A Ptk. 342. §-ában szabályozott felelősségkizáró megállapodások érvénytelenségének és a jogos védelem szabályainak (Ptk. 343. §) szintén a gazdagodás előreláthatatlan jellegéből következően nincs relevanciája.

A Ptk. 339. § (2) bekezdésében rögzített, méltányosságból történő felelősségcsökkentés elméletileg a jogalap nélküli gazdagodás esetében is alkalmazható lenne, bár a gyakorlatban konkrét alkalmazására még nem került sor. A bírói gyakorlat méltányosságból történő felelősségcsökkentés alkalmazásától való idegenkedését támasztja alá az a tény is, hogy a jogalap nélküli gazdagodásnál a jóhiszemű és az előnytől elesett gazdagodót nem terheli visszatérítési kötelezettség, míg a rosszhiszemű gazdagodó mellett nehéz olyan indokot felhozni, mely megalapozná a méltányosság gyakorlását.

A közös károkozás (Ptk. 344. §) szabályai jogalap nélküli gazdagodásnál is megfelelően alkalmazhatók, hiszen nem kizárt, hogy a vagyoni előny több személy között oszlik meg. A Ptk. 364. §-ában írt utaló szabály a felelősség módjára, kár megtérítésére vonatkozó szabályok (Ptk. 355–360. §) alkalmazását lehetővé teszi ugyan, de a bírói gyakorlat mindezidáig nem alkalmazta őket. A gazdagodás visszatérítése jellemzően a vagyontárgy kiadását (eredeti állapot helyreállítását) vagy pénz fizetését jelenti, így ebben a körben a járadék alkalmazásának nem sok értelme lenne. Az általános kártérítéshez (Ptk. 359. §) hasonló esetkör a jogalap nélküli gazdagodásnál nehezen képzelhető el, hiszen a kötelezettnél jelentkező gazdagodás – ami kizárólag vagyoni előny lehet – az esetek döntő többségében pontosan kimutatható és kiszámolható.

A jogalap nélküli gazdagodás „indokolatlan” vagyoneltolódások rendezésére szolgáló szubszidiárius tényállás. A jogalap nélküli gazdagodás szabályainak alkalmazását nem a jogellenes magatartás, hanem a vagyoneltolódás jogcím nélkülisége alapozza meg. Ha a vagyoni előny a jogellenes magatartást kifejtő, tényleges károkozónál realizálódik, akkor nem jogalap nélküli gazdagodás, hanem kártérítés alapján történik a vagyoneltolódás rendezése, és ezzel együtt a károkozó felelősségének a megállapítása.

7. Cím

A kártérítés és a biztatási kár elhatárolása

Ptk. 6. § A bíróság a kárnak egészben vagy részben való megtérítésére kötelezheti azt, akinek szándékos magatartása más jóhiszemű személyt alapos okkal olyan magatartásra indított, amelyből őt önhibáján kívül károsodás érte.

A biztatási kár vagy más néven utaló magatartás (Ptk. 6. §) szubszidiárius tényállás. Olyan jogilag nem védett magatartásból beálló károk megtérítéséről rendelkezik, melyek a kártérítés fogalma alá pontosan azért nem rendezhetők, mert nem a károkozó jogellenes magatartásának egyenes következményeként jelentkeznek. A biztatási kár esetében a károsult okozza saját kárát, saját – ebből következően nem jogellenes – magatartásával. Az utaló magatartás körében a károk megtérítésére való lehetőség indoka az, hogy a károsult önmagának kárt okozó magatartását az utaló magatartás kifejtőjének felhívása váltja ki.

A károsodásra vezető okfolyamatban az utaló magatartás kifejtője szándékos más jóhiszemű személyt alapos okkal olyan magatartásra indít, melyből őt önhibáján kívül károsodás éri. A biztatási kár megítélésének kritériumai igen szigorúak:

– szándékos magatartás: az utaló magatartás kifejtőjének magatartása nem egyszerűen az elvárható magatartás általános követelményével helyezkedik szembe, hanem a felróhatóság magas fokán áll. A szándékosság ebben az esetben azonban nem azt jelenti, hogy a magatartás kifejtőjének abban a tudatban kell cselekednie, hogy a másik fél erre alapítva önmagának biztosan kárt okozó magatartást fejt ki, hanem saját alaptalanul biztató cselekvését legalább ennek a kockázatnak az ismeretében kell megtennie. Ha a magatartás célja károsodás előidézése, akkor annak jogellenessége miatt már nem a biztatási kár, hanem a kártérítés szabályai alkalmazandók. Az esetek többségében a szándékos magatartás klasszikus esetköre, amikor valaki azt a látszatot kelti, hogy a másik féllel szerződést fog kötni, majd végül a szerződés megkötésére mégsem kerül sor;

– jóhiszeműen eljáró fél: az utaló magatartásra alapozva cselekvő károsult jóhiszeműsége kulcsfontosságú a biztatási kár szabályainak alkalmazása körében. Amennyiben a károsult tudott vagy kellő körültekintés mellett tudnia kellett volna arról, hogy a másik fél szándékos magatartása mögött nincs valódi szerződéskötési akarat, akkor biztatási kár címén nem követelheti az erre a tudottan valótlan feltevésre alapított károk megtérítését;

– alapos ok: az utaló magatartásnak olyan helyzetet kell teremtenie, amelyben a másik fél alapos okkal feltételezheti, hogy a másik fél nyilatkozatai, cselekményei valósak, komoly szerződéskötési szándékra utalnak. A szerződést megelőző tárgyalások kezdeti stádiumában csupán az egyeztetésen való megjelenés nem minősíthető olyan utaló magatartásnak, melyre alapítva indokoltak lennének a szerződéskötés reményében tett további, költséggel járó előkészületek. A biztatási kár gyakran előfordul szerződéskötést megelőző sikertelen tárgyalások esetén. A bírói gyakorlat szerint a szerződéskötés feltételeinek biztosítása az üzleti tevékenység kockázati körébe tartozik, így önmagában a szerződéskötés meghiúsulására hivatkozással még akkor sem lehet helye biztatási kár megtérítésének, ha a tárgyalások jelentős idő- és költségráfordítást igényeltek a felperes részéről (BDT2000. 293.);

– önhiba hiánya: az önhiba azt jelenti, hogy a károsultnak a károsodással számolnia kellett volna. Biztatási kár megtérítésére csak akkor van lehetőség, ha a károsult oldalán az önhiba nem állapítható meg. A jóhiszeműség és az önhiba csak látszólag hasonló kritériumok. A jóhiszeműség esetében a károsult tudatállapotának van jelentősége, míg az önhiba megítélésénél a károsult cselekvéseinek ésszerűsége kerül előtérbe. A szándékos és alapos okot adó kijelentésekre jóhiszeműen alapított cselekvések nem lehetnek irracionálisak;

– károsodás bekövetkezése: az utaló magatartással összefüggésben beálló kárnak kell lennie. Az okozati összefüggés ebben az esetben távolabbi, mint a kártérítés esetén, hiszen a károsult saját magatartása okoz kárt, az utaló magatartás csak közvetetten áll kapcsolatban a kár bekövetkezésével.

A kártérítés feltételeinek fennállása esetén a bíróságnak nem ad a törvény diszkrecionális jogkört, a kártérítési kötelezettség minden esetben beáll. A Ptk. 339. § (2) bekezdésében rögzített méltányosság alkalmazásánál sincs arra lehetősége a bíróságnak, hogy a felelősség alól teljesen mentesítse a károkozót. A biztatási kár tényállásánál a bíróság diszkrecionális jogkörétől függ, hogy a károk megtérítésére kötelezi-e az utaló magatartás kifejtőjét. A felelősség elismerése mellett arra is lehetősége van a bíróságnak, hogy csak a károk egy részének megtérítéséről rendelkezzen. Erre elsősorban akkor kerülhet sor, ha az okozati összefüggés a bekövetkezett kár és az utaló magatartás között csak részben mutatható ki. A kártérítés körében ismert kármegelőzési, kárenyhítési kötelezettség elhanyagolására alapított kármegosztáshoz hasonló elvek alkalmazására a biztatási kár esetén azért nincs lehetőség, mert az önhiba kizárja a biztatási kár megítélését, tehát a károsult közrehatása fogalmilag kizárt.

A Ptk. 6. §-a szerinti kártalanítási kötelezettségről csak akkor lehet szó, ha – egyebek mellett – a kötelezett szándékos magatartása és a jogosult kára között fennáll az okozati összefüggés. (BH1997. 275.) A biztatási kár megállapításához szükséges valamennyi törvényi feltételt a felperesnek kell bizonyítania. (BH2002. 480.)

A biztatási kár szabályaira alapított megtérítés fogalmilag nem kártérítés, hanem kártalanítás, hiszen a kárt előidéző magatartás nem jogellenes, nem kár előidézésre irányul, hanem olyan jogilag nem védett szándékos magatartás, mely magában hordozza a megkárosítás kockázatát. A kár végül a károsult magatartásának a következménye, ezért a kárelosztás rendszerében csak a kártalanítás jöhet szóba, amikor az utaló magatartás kifejtőjét a bíróság felelőssé teszi a károk bekövetkezéséért. A kártérítés körében vagyoni és nem vagyoni károk egyaránt megtérítésre kerülnek. A biztatási kár esetében csak vagyoni károk megtérítésére van lehetőség. A felmerült kár, elmaradt haszon és az indokolt költségek egyaránt értékelésre kerülnek biztatási kár esetében is.

8. Cím

A bűncselekmények áldozatainak járó kárenyhítés és a kártérítés különbsége

Hazánkban a bűncselekmények áldozatainak járó kárenyhítés kodifikált formát a 209/2001. (X. 31.) Korm. rendeletben öltött. A rendelet a viktimológia modernkori kihívásaira reagálva elsődlegesen az azonnali és gyors pénzügyi segítséget tűzte ki célul a bűncselekmények áldozataira fókuszálva.

2006-ban törvényi szintű szabályozás útján alakult ki a jelenleg hatályos kárenyhítési rendszer. A bűncselekmények áldozatainak segítéséről és az állami kárenyhítésről szóló 2005. évi CXXXV. törvény 2006. január 1-jén lépett hatályba. A jelenlegi szisztéma sajátosságát a törvényi szintű jogforrás nem csupán a terület fontosságának megnövekedett voltából vezeti le, hanem egy szélesebb körben felfogott áldozat-politikát tükröz. A kárenyhítés a törvényben már csak egy – persze kétségtelenül a központi – eleme az állam áldozatvédelmi politikájának, hiszen megjelennek más, áldozatsegítő szolgáltatások is, melyek nem mindegyike igyekszik vagyoni hátrányokat kompenzálni, sokkal inkább az áldozat/sértett jogainak érvényesítése érdekében tesz jelentős lépéseket.

A magyar rendszer egyértelműen magában foglalja az Európa Tanács Konvenciójában követelményként felhívott alapelvek érvényesülését biztosító jogintézményeket, és a viktimológiai elméletek közül a kárenyhítés tekintetében európai fősodornak tekinthető közös kockázatokat elosztó biztosítás konstrukcióját teszi magáévá. Ez a törvény preambulumából is kitűnik, amikor a jogszabály a méltányosság és a szolidaritás elvét jelöli meg erkölcsi hivatkozási alapnak az állam ez irányú kötelezettsége körében.

A jogosulti kör meghatározása szempontjából az Európai Unióban való tagországi szerepkörből következő, tágra nyitott területiség és állampolgáriság elvein túlmenően szembetűnő sajátosság, hogy a bűncselekmény eredménye alapján állítja fel a törvény által biztosított kedvezményekben részesülni jogosult személyek körét. A büntetőjogi sértett fogalmánál azonban sokkal szélesebb kört fog át a törvény áldozat fogalma. Az eredmény szempontjából ugyanis mindenki áldozatnak tekinthető, aki a bűncselekmény közvetlen következményeként szenvedett el sérelmet.

A sérelem megnyilvánulási formái régi vitát jelentenek a büntetőjog és polgári jog körében egyaránt. Ha a büntetőjogi kárenyhítést a polgári jog kártérítésével rokonítjuk, akkor bizonyos párhuzam vonható a polgári jog nem vagyoni (erkölcsi) károk fogalma és a büntetőjogi kompenzáció között. Amíg a nem vagyoni kártérítés esetében még mindig állandó problémaként jelentkező hátrány, sérelem fogalma évről évre igyekszik kikristályosodott ítélkezési állandókon keresztül teret engedni a külvilágban nehezen megfogható formát öltő, úgynevezett pszichés sérelmeknek vagy negatív hangulatváltozásoknak, úgy az áldozatvédelmi szolgáltatások tekintetében maga a törvény tekinti a sérelem fogalma alá tartozónak a lelki sérüléseket, érzelmi megrázkódtatásokat.

A vagyoni károsodás könnyen bizonyítható, általában mindenki számára nyilvánvaló, összegszerűsíthető hátrányt takar. A nem vagyoni kategóriájába sorolható lelki sérülés, érzelmi megrázkódtatás azonban a polgári jogban a mai napig nem kapott törvényi, de még elfogadott jogalkalmazói alaptételnek mondható definíciót sem. A kárenyhítésről szóló törvény indokolása maga határozza meg, mi tekinthető lelki sérülésnek. Ez alapján az áldozatban kialakult tartós, komoly félelem, szorongás már megalapozza azt. Érzelmi megrázkódtatáson pedig az áldozatban a bűncselekmény hatására kialakult pszichés zavart, traumát értjük.

E körülmény nyilvánvaló választóvonalat képez a polgári jogi kártérítés és a büntetőjogi elégtétel között. Ez azonban érthető, ha figyelembe vesszük a kompenzáció büntetőjogi jogintézményének megszületését alátámasztó jogpolitikai indokokat. Az áldozatoknak járó állami kárenyhítés célja ugyanis pont az, hogy a polgári eljárás eredményének bevárása nélkül vagy éppen az abban született, áldozatra negatív döntés ellenére is kompenzációt nyújtson az áldozat részére.

Azzal, hogy a kárenyhítés kifizetését megelőző eljárás alapvetően adminisztratív, közigazgatási szervezetrendszerre támaszkodó, a diszkrecionális jogkört jellemzően száműző processzus, a határozott törvényi definíció mindenképpen szükséges a szubjektivitás megakadályozása érdekében. Az alanyi kör szempontjából tehát áldozatsegítő szolgáltatásban és állami kárenyhítésben az az áldozat részesülhet, aki a bűncselekmény következtében közvetlen elszenvedőként realizált vagyonában vagy a pszichét is egyértelműen magában foglaló személyiségében szenvedett sérelmet, hátrányt.

Az áldozatsegítő eszközök két csoportja Magyarországon az áldozatsegítő szolgáltatások kategóriája, valamint az állami kárenyhítés. Az áldozatsegítő szolgáltatások csak részben hivatottak a káros következmények enyhítését szolgálni, ugyanis az azonnali pénzügyi segélyt kivéve az áldozat érdekeinek elősegítése és a szakjogászi segítségnyújtás biztosítása már inkább az ún. erkölcsi elégtétel irányába hatnak. Azzal, hogy az áldozat bekapcsolódhat az őt megillető jogok megfelelő gyakorlásával az elkövető felelősségre vonását célzó büntetőeljárásba, jellemzően nem kárának megtérítését, hanem morális győzelmét érheti el. A szakjogászi segítségnyújtás azonban már tovább mutathat egy esetleges polgári jogi kártérítési per megindítása irányába is.

A kárenyhítés jogintézménye szempontjából Magyarország azon államok közé tartozik, amelyek a kárenyhítésre jogosító feltételek meghatározásánál az elkövető szándékának – ezzel közvetve a bűncselekmény társadalomra veszélyessége fokának is – és a bűncselekmény által kiváltott eredménynek egyaránt jelentőséget tulajdonítanak. Három áldozati kört különböztet meg a törvény.

1. Az első a tulajdonképpeni sértetti kategóriából merít: olyan személyek, akiknek a sérelmére szándékos, személy elleni erőszakos bűncselekményt követtek el, és ennek következményeként szenvedtek súlyos károsodást testi épségükben, egészségükben.

2. A második kategória azokat a közeli hozzátartozókat takarja, akik a fenti kategóriába tartozó bűncselekmények meghalt áldozatainak rokonai voltak.

3. A harmadik kategória pedig az eltartottak körét emeli ki.

Ismét párhuzamba állíthatjuk a kárenyhítést a polgári jogi kártérítéssel. A testi vagy egészségkárosodások esetében megítélhető nem vagyoni kártérítés a polgári jogban személyhez kötött, így kizárólag olyan személyt illet meg ez az igény, aki közvetlen elszenvedője volt ezeknek a „károknak”. A magyar jog és számos külföldi állam joga is ismeri azonban a hozzátartozói igények – vagy az angolszászoknál közvetett áldozatok – számára megítélhető kártérítés fogalmát. A hozzátartozók ebben az esetben nem a jogsértés közvetlen károsultja helyett, hanem saját nevükben, a közvetlen károsult ellen irányuló jogellenes magatartás következményi károsultjaiként lépek fel sui generis kárigényük érvényesítésével.

A bírói gyakorlat a hozzátartozói igényeket főként az angolszász jogrendszerekben nem vérségi vagy más jogi rokoni kapcsolat alapján ismeri, hanem a közvetlen áldozat és az igényérvényesítő közvetett áldozat közötti emocionális kapocs vizsgálatát helyezi előtérbe. A hozzátartozói igények körének kiszélesítésére hazánkban is mutatkoznak törekvések, azonban mégis indokolt, hogy a büntetőjogi kárenyhítés esetében pontosan meghatározható alanyi kör kerülhessen a közvetett károsultakat jelentő áldozati kategóriába, hiszen itt nem szabad megfeledkezni arról, hogy adminisztratív és nem igazságszolgáltató szervekre van bízva a kárenyhítés odaítélése. Azzal, hogy a törvény nem konkrét bűncselekmények taxatív felsorolásával határozza meg a jogosultsági kört, véleményünk szerint stabilitást ad a jogszabálynak. A felsorolás ugyanis megkövetelné azt, hogy az egyébként jellemzően gyakran változó Btk. valamennyi módosítását a kárenyhítésről szóló törvényen is át kellene vezetni.

Érdekes kérdést vet fel az elméletben, hogy jogszerű lehet-e a törvény azon kitétele, mely a kárenyhítés igénybevételéhez a testi épség vagy egészség súlyos károsodását kívánja meg. A polgári jog területén a nem vagyoni kártérítésre vonatkozóan korábban élt a Polgári Törvénykönyvben a súlyos és tartós jelző a jogvédelem igénylésének szűkítéseként. Az Alkotmánybíróság azonban többek között erre a tényre is hivatkozva semmisítette meg a Ptk. idevágó 354. § szakaszát [34/1992. (VI. 1.) AB határozat]. Az Alkotmánybíróság érvelése szerint ugyanis az Alkotmány által deklarált személyiségi jogok védelme szűkítés nélkül kell, hogy megillessen minden személyt, így a súlyossá minősítés szerepeltetésével, a súlyosság konkrét esetben történő bírói megítélésével szubjektív és előre ki nem számítható, másrészt személyiségi jogok között jogvédelem szempontjából diszkriminációt megvalósító rendelkezést tartalmazott a Ptk.

Véleményünk szerint azonban alkotmányossági aggályokat nem vet fel a büntetőjog területére történő kompenzáció jogosulti körének meghatározásánál a káros eredményhez kapcsolt súlyosság meghatározása. Azért nem, mert a személyiségi jogok védelme az egyes bűncselekményi tényállások Btk.-ban való szerepeltetésével megvalósul. A kárenyhítés nem a személyiségvédelem általános büntetőjogi eszköze, hanem a konkrét esetben megbomlott egyensúly gyakorlatilag állam által önként vállalt feladatként való helyreállítása, azzal, hogy az áldozat részére kompenzációt nyújt. Nem elsősorban a személyiség védelmét valósítja meg tehát a kárenyhítés jogintézménye.

A kárenyhítésként megállapítható összegek a törvényben klasszifikáción alapulnak, így adminisztratív jogalkalmazáshoz illően előre kiszámíthatók. Az összegek azonban rögtön bebizonyítják, hogy a törvény hatálya körében megfogalmazott jogosulti kör mégiscsak szűkebb a kárenyhítés esetében az áldozatsegítő szolgáltatásokat igényelni jogosult személyek csoportjától. Amíg – ahogyan ez korábban már tárgyalásra került – az áldozatsegítő más szolgáltatásokat nem kizárólag a bűncselekmény következményeként vagyoni károkat elszenvedő áldozatok vehetnek igénybe, úgy a kárenyhítés szemszögéből már figyelmen kívül maradnak a lelki sérülések és érzelmi megrázkódtatások. A vagyoni károsodások ettől függetlenül természetesen összefüggésben állhatnak az egyébként személyt sértő bűncselekményekkel, sőt azok következményeként jelentkeznek (kórházi és orvosi kezelés költségei, orvosi segédeszközök, keresőképtelenség miatti jövedelemkiesés stb). Az azonban érthető, hogy ha a kárenyhítést pontosan azért nem akarja a jogalkotó a bíróságokra telepíteni, hogy azt eredeti céljától (gyorsaság, kiszámíthatóság) ne fossza meg, így egy adminisztratív jogalkalmazáson keresztül megvalósuló kárenyhítésnél nem adható ilyen széles és bizonytalan diszkrecionális jogkör a köztisztviselők kezébe, mellyel lelki sérülésekről, érzelmi megrázkódtatások felől dönthetnének.

A kárenyhítés tehát az egyébként felmerülő vagyoni károk gyors, polgári jogi kártérítéstől független enyhítését tűzi ki célul. Ez pedig csak akkor lehetséges, ha a kárenyhítés kifizetése pontosan, a törvény szövegén nyugvó, tételes joganyagot jelentő alkalmazáson múlik. Ezt támasztja alá az a rendelkezés is, mely az egy összegben vagy járadék formájában igényelhető kárenyhítést konkrét feltételekkel bástyázza körül, és nem a jogalkalmazó kezébe adja a kárenyhítés módjának meghatározását, mint az a polgári jogi kártérítés esetében történik.

A magyar törvény természetszerűleg nagy figyelmet szentel a kárenyhítést igénylő áldozat együttműködési kötelezettségének. A hatóságokkal való közreműködés megtagadása, az elkövetés során tanúsított felróható magatartás ennek megfelelően a kárenyhítésből való részesedés teljes kizárását is eredményezheti.

A törvény – az állam szempontjából garanciának tekintett szabálycsoportjának – másik részét a kétszeres kártérítés elkerülését biztosító rendelkezések jelentik. Amennyiben ugyanis az áldozat kárai akár polgári jogi kártérítés, akár társadalombiztosítási juttatás, akár privátbiztosítás formájában egészben vagy részben megtérülnek, a már kifizetett kárenyhítés visszatérítésére köteles az áldozat.

Érdekes és nem indokolt véleményem szerint, hogy a visszatérítési kötelezettség megszűnésére megállapított határidőt a törvény a kárenyhítést megállapító határozat jogerőre emelkedésétől számított három évben határozza meg. Ha azt vesszük figyelembe, hogy a visszatérítési kötelezettséget jellemzően az a körülmény alapítja meg, hogy más forrásból – általában kártérítés formájában – térül meg az áldozat kára, akkor tekintettel kellene lennünk a bűncselekmény által okozott károk megtérítésével kapcsolatosan is irányadó Ptk.-beli szabályokra. A büntethetőség elévülése ugyanis a polgári jogban csak másodlagosan alkalmazandó elv, fő szabályként az általános 5 éves elévülési határidőn belül lehet a kártérítési pert megindítani.

Kétségtelen, hogy a bírósági joggyakorlat és a Ptk. egyes rendelkezései alapján is van lehetőség a kártérítés összegének azon az alapon történő mérséklésére, hogy a jogosult az igényérvényesítéssel különösebb ok nélkül késlekedett, de a kártérítést ez a körülmény semmiképpen sem zárja ki. Ebből pedig az következik, hogy a kárenyhítés visszatérítésére szabott 3 éves határidő túl rövidnek tűnik, főként, ha figyelembe vesszük, hogy a polgári per megindítását követően nem közigazgatási eljárásokra előírt objektív határidők állnak a bíróság rendelkezésére a döntés meghozatalára, hanem jellemzően ennél sokkal hosszabb időt vesz igénybe a jogerős ítélet megszületése. Érthető, hogy a visszatérítési kötelezettségre véghatáridőt kell a törvénynek szabnia a jogbiztonság követelményéből fakadóan, azonban ez álláspontunk szerint mindenképpen hosszabb időtartamban kellene, hogy kifejeződjön, mint három év.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.