Cserny Ákos

A miniszteri felelősség

Kiadja a

CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft.

Budapest, 2011

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info@complex.hu

www.complex.hu

Felelős vezető: a CompLex Kiadó Kft. igazgatója

Kiadásért felelős: Petr Král

Kiadványok szerkesztéséért felelős: dr.Vajda Krisztina

Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina

Műszaki szerkesztők: Kerek Imréné, Szász Zoltán

Fedélterv és tördelés: CompLex Kiadó Kft. DTP-csoport

ISBN 978 963 295 146 1

Termékkód: YOV1192

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén, továbbá a www.complex.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.
A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

Cserny Ákos

A miniszteri felelősség

Szerző:
Cserny Ákos

Lektorok:
Müller György
Sári János

A kézirat lezárva:
2011. június 30.

A kötet a 78516 számú, „A magyar kormányzati modell” című OTKA pályázat keretében készült.

© Cserny Ákos, Budapest, 2011

© CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft., Budapest, 2010

A CompLex Kiadó Kft. az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

Tartalom

Az olvasóhoz

I. fejezet: Közhatalom és felelősség

II. fejezet: A miniszteri felelősség történeti előzményei

III. fejezet: Miniszteri felelősség a polgári országokban

1. A miniszteri felelősség a polgári alkotmányosság időszakában

1.1. A felelősség jellege

1.2. A felelősség fajtái

2. Az alkotmányos jogi felelősség

2.1. A felelősség alapja

2.2. A felelősségre vonás alkotmányos szabályozása

2.2.1. A cselekmény meghatározása

2.2.2. A vádhatóság

2.2.3. A különbíráskodás típusai

2.2.4. Eljárási követelmények

2.2.5. Jogkövetkezmény, a jogorvoslat és a kegyelmezés

2.3. Az alkotmányos jogi felelősség tartalmi módosulása

3. A vagyoni felelősség

3.1. A speciális szabályozás dilemmája az egyéni felelősség időszakában

3.2. A vagyoni helytállás kérdése – az állam felelőssége

4. A politikai felelősség

4.1. A felelősség irányai

4.2. A felelősség jellemzői

4.3. A parlamenti felelősség szabályozása

4.3.1. A konstruktív bizalmatlansági indítvány, mint a végrehajtó hatalom törvényhozás előtti felelősségének mutációja

4.3.2. A felelősség gyakorlata napjainkban

4.4. A politikai és az erkölcsi felelősség eredője, a lemondás

5. A fegyelmi felelősség

IV. fejezet: Miniszteri felelősség a rendszerváltozás előtt és után a közép- és a kelet-európai országokban

1. A felelősség politikai jellege a szocialista időszakban

2. Az alkotmányos jogi felelősség a szocialista jogban

3. A miniszteri felelősség a rendszerváltozás után, a külföldi volt szocialista országokban

V. fejezet: A miniszteri felelősség Magyarországon

1. Történeti előzmények

2. Az alkotmányos jogi felelősség

2.1. A felelősség és a felelősségre vonás szabályai a polgári Magyarországon

2.1.1. A cselekmény meghatározása

2.1.2. A vád és a bíráskodás szerve

2.1.3. Az eljárás

2.1.4. A jogkövetkezmény és a kegyelmezés

2.1.5. A miniszteri felelősség érvényesítésének kísérletei az 1848. évi III. törvénycikk alapján

2.2. Felelősségre vonások a II. világháborút követően

2.3. A miniszter „jogi” felelőssége a rendszerváltozás után

3. A vagyoni felelősség

4. A politikai felelősség

4.1. A felelősség a polgári Magyarországon

4.2. A felelősség alakulása a szocialista időszakban

4.3. A felelősség új értelmezése a politikai átmenet időszakában

4.4. A Kormány és a Kormány tagjainak politikai felelőssége napjainkban

5. A fegyelmi felelősség

VI. fejezet: A miniszteri felelősségből adódó néhány általános alkotmányjogi következtetés

1. A miniszteri felelősség mai értelmezése

2. A miniszteri politikai felelősség összefüggései

3. A miniszteri felelősség szerepe a parlamentarizmus kialakulásában

4. A miniszteri felelősség és a hatalommegosztás

5. Miniszteri felelősség az európai integrációban

6. A miniszteri felelősség kiépítésének hatása a közhatalom gyakorlóinak felelősségére általában

6.1. Az államfő felelőssége

6.2. A közigazgatási dolgozók felelőssége

6.3. A bírák (ügyészek) felelőssége

6.4. A jogalkotásért való felelősség

Felhasznált irodalom

Az olvasóhoz

A könyv címét látva legtöbben napi aktualitásra gondolhatnak. Ez indokolt. Manapság a közbeszédet elborítja a közéleti személyek felelősségre vonási hulláma, amely persze hosszabb távon is nyomot hagy alkotmányos rendszerünk egészén, feltehetően pozitív értelemben. E könyv esetében ugyanakkor egészen másról, nevezetesen elméleti időszerűségről van szó.

A magyar közjog és politikatudomány pápája, Concha Győző mondta: az angol alkotmányjog a miniszteri felelősség intézményének „felfedezésével” ugyanolyan szolgálatot tett a modern alkotmányosságnak, mint a római jog a civilisztikának az adásvételre vonatkozó szabály – az eladónak jár a vételár, a vevőnek pedig a dolog – absztrahálásával. Ahogy haladunk előre az időben, az intézmény jelentősége egyre inkább növekszik. Nem csupán a „magyar alkotmányosság” legutóbbi fejleményei miatt – amit inkább miniszteri felelőtlenségként aposztrofálhatunk –, hanem a modern állam funkcióinak robbanásszerű gyarapodása és természetének gyökeres átalakulása következtében. E folyamat egyfelől az impérium jellegű funkciók relatív csökkenésével, másfelől pedig a kormányzás körébe tartozó, jellemzően gazdasági, szociális funkciók rohamos bővülésével jellemezhető. S az eredmény: az impérium jellegű funkciók gyakorlásának ellenőrzésére hivatott formák és intézmények – amelyek jórészt a hatalommegosztás, illetve a bíráskodás eszmerendszerében helyezhetők el – ugyancsak relatíve csökkenő tendenciát mutatnak. A gazdasági, szociális funkciók területén viszont „mértékként” a hatékonyság és az eredményesség lép elő. A folyamatot erősíti a globalizálódás és az, hogy az ország egy szövetségi rendszer része – minek következtében a „törvény” a szövetségi rendszerből, a határokon túlról „érkezik”, s amelynek elfogadására a magyar jogalkotónak legfeljebb csak közvetett befolyása van. A miniszteri felelősség intézménye – mely a kormányzást, a kormányzati tevékenységet állítja középpontba – egyszerre alkalmas a végrehajtó hatalom alkotmányossági-törvényességi (jogi), illetve hatékonysági-eredményességi (politikai) ellenőrzésére.

Cserny Ákos a miniszteri felelősséget egy szélesebb kontextusban, a közhatalmi felelősség rendszerébe helyezve vizsgálja, miközben már a monográfia elején hangsúlyozza, hogy az intézmény, illetőleg fejlődésének történelmi útja elválaszthatatlan a morális összefüggésektől. A téma műfajához igazodva állapítja meg, hogy a tárgyalt jogintézményben több jogág – büntetőjogi, polgári jogi stb. – felelősségi rendszerére utaló szálak a politikai, illetőleg a jogi – vagy ahogyan a szerző nevezi, alkotmányos jogi – felelősségbe futnak össze, előbbin a politika végrehajtásáért, utóbbin az alkotmány, illetve a törvények megtartásáért való helytállást értve. Elvi és – természetesen – gyakorlati kérdés az, hogy a miniszteri felelősség alkotmányos megformulázása és érvényesítése során a tisztségtől való megváláshoz mikor társul polgári-kártérítési, valamint a büntetőjogi szankció alkalmazása.

A miniszteri felelősség intézményének előzményei történeti alkotmányunkban már a 13. század végén megjelentek. Azt a vitát, melynek ismertetésére a szerző kitér, hogy tudniillik az aragóniai alkotmányból került-e át a magyar történeti alkotmányba, vagy – amire Schvarcz Gyula inkább hajlik – a Velencei Köztársaságból, nem lehet eldönteni. Máig lezáratlan az a kérdés, hogy történeti alkotmányunk mennyire „magyar”, azaz a magyar géniusz teljesítménye, vagy pedig importált termék, más alkotmányos rendszerek adaptációja. A későbbi korokban a tárgyalt jogintézmény vonatkozásában különösen az angol alkotmánnyal való rokonítás vált hangsúlyossá. A kérdésre adott válaszok mögött nem nehéz felfedezni egyfelől a nemzeti teljesítmények túlértékelését, másfelől pedig a steril deheroizáló szándékot. Valójában a miniszteri felelősség előzményeiben – ahogy más intézményekben – azt a fajta logikát lehet felfedezni, amely a magyar történeti alkotmány szerves fejlődésében szükségképpen megnyilatkozik. Ezt a gondolkodást támasztja alá Cserny Ákos utalása: II. Ulászló törvénye szerint a király „felelőtlen”, a tanácsosok tudta nélkül hozott királyi intézkedések érvénytelenek, a tanácsosok ellenben a királynak adott tanácsaikért az országgyűlés előtt felelősséggel tartoznak.

Mohács után a magyar történeti alkotmányosság folytonossága megszakadt, a kormányzás a Habsburg királyok kezébe került, s a fokozatosan kialakuló kamarilla rendszerben a dikaszteriális szervek a magyar országgyűlésnek való felelősség nélkül intézték az ország ügyeit. A kormányzati tevékenységhez kapcsolódó miniszteri felelősség még kezdeményeiben is feledésbe merült, fenntartása és folyamatos továbbfejlesztése ugyanis a Habsburgoktól való függőség lazulását idézte volna elő.

A kormányzás, illetve a miniszter alkotmányos jogi felelősségének története az 1848. évi III. tc.-kel került vissza az európai útra, s 1867 után az aktuális eszmeáramlatok, valamint újra a szerves fejlődés következményei szerint alakult. Az elemzés a 2011. április 18-án elfogadott Alaptörvény rendelkezéséig terjed, amelyről a szerző megállapítja: „…már a felelősségre vonást szabályozó külön törvény megalkotására vonatkozó kifejezett rendelkezések is elmaradtak a dokumentumból.” Azt az intézménnyel kapcsolatos alapkérdést, miszerint a miniszter alkotmányos jogi felelősségét külön, speciális törvény vagy az általános büntetőjogi szabályok rendezzék-e, az Alaptörvény az utóbbi preferálásával döntötte el. A jogalkotó a felelősségre vonással a rendes bíróságokat bízta meg azáltal, hogy a Btk. a kormánytagok felelősségére a hivatalos személyekre irányadó szabályokat tette alkalmazandóvá. A Szerző e helyzetet a megelőző polgári fejlemények tükrében legalább is „elgondolkodtatónak” tartja. Hasonló a helyzet a miniszterek vagyoni felelősségével kapcsolatban is, mivel a károkozásért való helytállásuk a közigazgatási dolgozók kártérítési felelősségének szabályai szerint alakul.

A miniszteri politikai felelősség intézménye is az áprilisi törvények által megadott irányban fejlődött tovább – a kiegyezés után, illetve a két világháború között –, megőrizve klasszikus alapelveit. Ugyanakkor az időközben bekövetkezett politikai és elméleti áramlatok hatása is meghatározó volt: a parlamenti pártok egyre inkább nagy tömegpártokká váltak, az államfő szerepe a törvényhozással szemben pedig anélkül erősödött, hogy ennek tételes jogi alapja lett volna. E tendencia végül is azt eredményezte, hogy az államfő akarata ellenére miniszterelnök, miniszter nem maradhatott meg tisztségében.

A szocialista miniszteri felelősségi rendszerek az egypártrendszer, az államhatalom egységessége és oszthatatlansága elve alkalmazása stb. következtében szembe mentek mindazzal, amit a polgári alkotmányok „kínáltak”. A szerzőnek e megállapítását megerősítve hozzáfűzzük, hogy a más politikai tisztséget is betöltő miniszterek ellen indult eljárások a bosszú és a politikai leszámolás eszközeiként szolgáltak az időszakban.

Lényeges a szerzőnek az a meglátása, hogy a rendszerváltozást követően a volt szocialista országok – miközben a miniszterek politikai felelősségére vonatkozó szabályok megalkotásakor alkalmazkodtak a polgári alkotmányosság megoldásaihoz – az alkotmányos jogi felelősség rendszerére alig fordítottak gondot. Mintha abból az illúzióból indultak volna ki – tehetjük hozzá –, hogy ilyen, a korábbiakhoz hasonló sérelmek elő sem fordulhatnak a jövőben.

Magyarországon a rendszerváltozás a klasszikus, ámde modernizált politikai felelősségi rendszer bevezetésével járt együtt. Napjainkban pedig a konstruktív és – ahogyan a szerző nevezi – a destruktív bizalmatlanság intézményeinek egymás mellett élését tapasztaljuk. Emellett olyan devianciákat is „átélhetünk” a miniszteri felelősség gyakorlati vonatkozásában, mint például azt a – negatív értelemben vett – „világcsúcsot”, amikor a 2009-ben távozó miniszterelnök önmagával szemben is bizalmatlanságot szavazott.

A szerzőnek az elemzése elméleti értelemben naprakész, melyet az is bizonyít, hogy kitér azoknak az ellentmondásoknak a tárgyalására is, amelyeket az országunk európai integrációban való részvétele idézett elő.

Cserny Ákos témafeldolgozására jellemző, hogy az intézményi összehasonlítás a kapcsolódó elméletek, illetve azok változása köré épül. (A komparatív utalásokban olyan nevekkel találkozhatunk, mint például Benjamin Constant, Bluntschli, Duguit stb.) Másrészt mind a vizsgálatba bevont jogi megoldások, mind az azokhoz tapadó elvi vonatkozások tárgyalása egyúttal történelmi szemléletű. Ez utóbbi szempontnak az érvényesítése módot ad a magyar közjog klasszikusainak kiemelt „szerepeltetésére”. Itt a már említett Concha Győző, Buza László, Tomcsányi Móric vagy a témában önálló publikációt magáénak tudó Feketekuti Mankovics László nevére kell utalni, akik az alkotmányjog mai művelői számára jórészt ismeretlenek. A szerző tehát a valamikori magyar élő közjog művelőinek tudományos eredményeit – természetesen a korszerű eszmeáramlatok tükrében – hozza vissza az alkotmányosságról való gondolkodásba. Gyökeresen más e felfogás ahhoz képest, ami az elmúlt évtizedekben Magyarországon uralkodóvá vált, s ami a múlttal való teljes szakítás jegyében az alkotmányos intézmények alakítását kizárólag más államok modelljének átvételében – a „mindig van egy másik modell” szemléletben – látta. Hangsúlyozni kell azonban, hogy a valamikori élő jog forrásainak felhasználása és az erre épülő alkotmányjogi gondolkodás felidézése nem valamiféle nosztalgia eredménye, hanem az intézményalkotás intellektuális és racionális építőköve Csernynél. Ez a fajta gondolkodás példaértékű lehet.

Végezetül: miközben az általános közjogi, alkotmányjogi munkákban az intézmény jelentőségének megfelelően kiemelt szerep jut a miniszteri felelősség tárgyalásának, szinte érthetetlen, hogy magyar nyelven a téma önálló, monografikus feldolgozásával az utolsó száz esztendőben alig találkozunk. Cserny Ákos neve az előkelő névsorban ifj. Vutkovich Sándor (1894), valamint Buza László (1911) után következik.

Göd, 2011. nyár

Sári János az MTA doktora, professor emeritus, ELTE

„A jog ugyan csupán erkölcsi erő, de azért megbénítja az anyagi hatalmat, a melyet ellene fordítanak. A kéz, a mely ellene felemelkedik, azonnal lankadni kezd, mihelyt világossá lesz, hogy jog az, a melyet megfenyegetett. A jog védője: támadójának ébredező lelkiismerete és félelme a későbbi bünhődéstől.”

Andrássy Gyula gróf *

I. fejezet

Közhatalom és felelősség

a) Az emberiség fejlődése során a felelősség erkölcsi érzése volt az első korlátja az emberi cselekvés féktelenségének. A jog felett álló felelőtlen szuverént az állami lét kezdeti időszakában főleg a morális felelősség korlátozta abban, hogy hatalmával ne éljen vissza. (Mindazonáltal fontos megjegyezi, hogy a legtöbb helyen már ekkor is megfigyelhetők a hatalom korlátozásának kezdeti, nem formalizált szabályokban megjelenő olyan motívumai, mint pl. a törzsi szuverenitás.) A tradicionális felfogás szerint ugyanis a felelősség jogsértést tételezett fel, következésképpen az uralkodó, illetőleg az, aki a jogot a szuverén akaratának aktusával alkotta vagy alkalmazta, nem sérthette azt meg.1 (Az uralkodó nem felelt a törvényekért, amelyek a szuverenitás kifejezői voltak és nem felelt a végrehajtási, valamint az igazságszolgáltatási cselekményekért sem. Még abban az esetben sem, ha azok a törvényeknek ellentmondtak, mivel ebben az esetben a végrehajtó vagy a végrehajtásért egyébként felelős személy saját akaratával helyettesítette a szuverén akaratát.) Ugyanakkor a hatalom korlátozásának e kezdetleges formája a társadalom tagjai számára nem nyújtott megfelelő garanciát, mivel az uralkodót csupán saját lelkiismeretével szemben kötelezte, így az külső kényszerrel nem volt érvényesíthető. A középkori államok istentől eredeztetett hatalomfelfogása következtében alakult ki az a nézet, miszerint az uralkodó hatalmának (külső) korlátját az isteni jog és az ország szokásai jelentették. Később, az abszolút monarchia ellen irányuló hatalommegosztási elmélet kialakulásával újabb hatalmi „rendszerek” keletkeztek és a kormányzottak az állami hatalom részeseivé, a hatalom birtokában lévők pedig a kormányzottak megbízottaivá váltak. A korábban meglehetősen széles körű hatalommal rendelkező uralkodót és hivatalnokait tehát az állam által alkotott vagy elismert normák egyre inkább jogi korlátok közé szorították, betartásukért pedig a hatalom birtokosai felelősséggel tartoztak. A hatalom vezetői ettől kezdve a jog által körülhatárolt tevékenységi körrel rendelkeztek, cselekedeteik során pedig az erkölcsi felelősség érzése mellett már a jogi felelősség tudata is fontos szerepet játszott. Ennélfogva a polgári állam „egészséges” működésének kezdeti biztosítékaként az erkölcsi felelősség érzése a jog anyagi hatalmával és a jogi felelősségérzet tudatával hatotta át a hatalom cselekvésének mechanizmusait, melynek egyik legfőbb garanciáját ekkor az jelentette, amikor a kialakított jogrend szabályai megfeleltek a nép erkölcsi felfogásának.

A morális és a jogi tényezők azóta is többnyire kiemelt szerepet játszanak a hatalmi rendszerekben, mivel harmóniájuk felbomlása könnyen az állami és a társadalmi élet diszfunkcionális működését eredményezheti. Mindamellett, hogy természetesen a jogrend is befolyással lehet a társadalmi erkölcs fejlődésére, az esetek többségében kizárólag azzal együtt képes elérni a kívánt eredményeket. A történelem során számos példát találunk arra, hogy a legszigorúbb büntetés kilátásba helyezése sem képes a jogrend kielégítő működésének biztosítására, ha az ellenkezik a nép általános erkölcsi érzésével. A jogi felelősségre vonás tehát kétségkívül hatékony eszköz arra nézve, hogy az embereket a jogszabályok betartására „külsőleg” kényszerítse, ha azonban az erkölcsi felelősségérzet, mint „belső” kényszer hiányzik, a jogi felelősség tartalom nélkül maradhat.

Annak ellenére, hogy napjainkban az erkölcsi tényezők jelentősége az állami és a társadalmi élet legtöbb területén elmarad a korábbiaktól, még a 21. század viszonyai közepette is úgy gondoljuk, hogy a felelősség e morális aspektusának különös szerepe van a közhatalom vezetőinek viszonylatában. Amennyiben ugyanis az állami hatalom képviselőiből hiányzik az erkölcsi felelősség azon érzése, amely őket hivatásuk „helyes” betöltésére sarkallja, legtöbben hatalmukat – belső normáikhoz igazodva – saját, önző céljaik elérésére fordítanák pl. éppen azáltal, hogy a hatalom kezükben lévő eszközeinek segítségével elkerüljék a jogi felelősségre vonást. A jogrendszer részét képező felelősségi szabályok tehát alkalmasak arra, hogy az ellenük vétő, hatáskörüket túllépő közhatalmi vezetőket külső kényszerítő eszközök segítségével megfékezzék, a „köz” érdekében való tevékenységre ösztönözzék, de nem mindig töltik be érdemben a funkciójukat ott, ahol hanyatlásnak indult az általános erkölcsi rend, ahol a morális felelősségérzet nem dominálja a vezetőket. Ezen állítás igazolására számos példát találunk a magyar történelem folyamán is, akár korábban pl. az Árpád-ház kihalása vagy a mohácsi csata időszakában, akár napjainkban, a rendszerváltozást követő kormányzati „történések” során.

b) „Nincs az a földi hatalom, amely korlátlan volna.” – írta Constant a 19. században.2 A hatalom terjedelmét pedig azok a határok biztosítják, melyeket a nép érdeke és az egyén jogai jelölnek ki. Ha azonban az állami akaratnak, a hatalom különböző megnyilvánulásainak nem szabunk határt, nincs eszköz, amellyel a népet s benne az egyéneket megóvhatnánk a döntéshozók féktelen cselekedeteitől. A hatalom lényegéből és az ember természetéből következően, mihelyt az állam vezetői büntetlenül követhetnek el visszaéléseket, egyre nagyobb méreteket ölt az ilyen irányú tevékenységük. Intézményi korlátok nélkül hiába próbálják meg a hatalom vezetőit a nép érdekének, az állampolgárok akaratának alávetni, a történelmi tapasztalatok azt támasztják alá, hogy minden erre irányuló kísérlet csupán elvetélt próbálkozás marad. A polgári átalakulás folyamatában elsőként a szuverenitás törvények és alapjogok általi korlátozása jelent meg, majd később a hatalom „önkorlátozása” is kialakult az állami akarat belső védőbástyájaként. Hozzá kell tennünk azonban, hogy a tartalmi korlátozásoknak is megvannak a maguk ésszerű határai, azaz a hatalom csak addig korlátozhatja önmagát, amíg ezáltal saját magát meg nem semmisíti, működésének lehetőségét le nem rontja.3

A korlátozott hatalom működésének gyakorlati érvényesülését egyértelműen az szolgálja, ha a hatalom gyakorlói tevékenységük során megmaradnak a maguk hatáskörében, a rájuk vonatkozó szabályok keretei között. Az emberi hatalommal ugyanakkor a legtöbb esetben párosul az a törekvés is, hogy az túl kíván terjeszkedni az előtte álló korlátokon. Ebből adódóan a társadalmi együttlét legfontosabb céljai közé tartozik az, hogy – az állam hatalmának korlátozása mellett – garanciákat szerezzen a hatalom vezetőinek túlkapásai, visszaélései ellen. Az a képviselő, aki olyan jogszabály megalkotásában vesz részt, amely az ország, a társadalom számára nyilvánvalóan káros, az a miniszter, aki kiad egy, a törvényekkel, vagy csupán a meggyőződésével ellenkező rendelkezést, az a bíró, aki olyan ítéletet hoz, amelyet maga is igazságtalannak vagy törvénytelennek tart, az arra jogosult pedig, aki letartóztat egy olyan embert, akiről tudja, hogy ártatlan, mind olyan személyeknek tekintendők, akiknek efféle közhatalmi megnyilvánulásait semmi sem igazolja.

A hatalom ilyen cselekedeteinek elkerülése végett olyan alkotmányos biztosítékokra van tehát szükség, amelyek megfelelő szinten szavatolják a hatalommal való visszaélés megakadályozását. E megfontolásból a szuverenitás jogi normák segítségével történő megosztásával párhuzamosan szükségszerűen létrejöttek azok a jogi és politikai intézmények, amelyek a hatalommal való visszaéléssel szemben garanciát jelentenek az állam hatalmának alkotmányos és a társadalom érdekében történő gyakorlására. Az egyik legfontosabb intézményi biztosítékot a közhatalom mind szélesebb körű felelősségi rendszere, a hatalom alaptörvény által konstituált képviselőinek ún. alkotmányjogi (államjogi) felelőssége jelenti.

c) Felelősség alatt a közgondolkodásban általában – pozitív tartalommal – valamely kötelezettségért való helytállást, adott magatartás (cselekvés vagy mulasztás) következményeiért való számadást értünk. (Ellentéte a felelőtlenség, amely többnyire azt jelenti, hogy a cselekvés vagy mulasztás következményeiért annak elkövetője – vagy az, akit a felelősség egyébként terhelne – nem vonható felelősségre.) Azon alapul, hogy a viselkedés nem tetszőleges, hanem szabály által korlátozott, az egyén nem teheti meg azt, ami neki tetszik, hanem csak azt, ami az elvárásoknak megfelelő. Azt pedig, hogy bizonyos helyzetekben mit célszerű tenni, illetőleg a tevékenységre mások elvárása mennyiben hat – többek között – felelősség- (erkölcsi) érzete biztosítja.4

A felelősséget legtöbb esetben különböző típusú, mások elvárásait kifejező normák határozzák meg, amelyek nem teljesülése esetére – általában – következményeket is állítanak. A felelősségteljes magatartás ennélfogva az elvárásoknak megfelelő magatartás. A felelősség pedig e kötelezettség érzete és tudása, magatartásbeli tudatossága, azaz emocionalitás és racionalitás együtt. Tulajdonképpen annak felismerése, hogy az egyén meghatározott helyzetekben miként cselekedjen, melynek kialakításában számíthat egyrészt mások megítélése, másrészt az általánosan beszámítható, az állam szervei által intézményesen előírt vagy alkalmazott mérték.5

Amennyiben e normatíve beszámítható mérték általános tényezőit, feltételeit – legalább részben – jogi (pozitív jogi vagy szokásjogi) normákban rögzítik, a felelősség jogi felelősségként jelenik meg. Ugyanakkor e relációban a felelősséget legtöbbször – negatív értelmet tulajdonítva neki – a felelősségre vonásban érvényesülő jogintézménynek tekintik, olyan konkrét jogellenes kötelezettségszegésnek, amelyet jogszabály szankcióval fenyeget.6 A felelősség a jogban ugyanakkor többféle, egymástól eltérő értelemben létezhet, így pl. jelölhet általánosságban jognak való állandó alávetettséget, elsősorban a büntetőjog területén szankciót maga után vonó hibáztathatóságot, illetőleg döntően a polgári jog viszonylatában helytállási kötelezettséget. Mindezek alapja pedig az adott magatartás jogági megítélése, az, hogy valamely magatartásra vonatkozóan az adott jogág milyen előírást tartalmaz, ahhoz milyen jogkövetkezményt kapcsol, továbbá ezek viselésére milyen módon kötelez. E jellemzők alapján különböztethetők meg az ún. (jogi) felelősségtípusok.

Az alkotmányjogi felelősség a hatalom köz(jó) érdekében történő gyakorlásából eredeztethető, elsősorban abból az igényből, hogy a hatalom alkotmányokban meghatározott (tényleges) birtokosai korlátozva legyenek hivatásuk gyakorlása során a megnövekedett hatalmukkal való visszaélés elkerülése érdekében. Ennek garanciáját pedig – bizonyos fokig – az általánostól eltérő tartalmú és formájú felelősségi szabályok rendszere jelenti.

A közhatalom gyakorlásának mechanizmusában a döntési jogkör valódisága nem elhanyagolható kérdés. A hatalom mindig döntési jogosultságot feltételez, másképpen szólva az birtokolja a hatalmat, aki dönt. A döntések ugyanakkor gyakran nem ott és nem azok által születnek meg ténylegesen, ahol és akiket a jog erre felhatalmaz, kijelöl. Fontosnak tartjuk ezt abból a szempontból is, mert a hatalom alkotmányokban megjelölt birtokosai, gyakorlói – pl. „minden hatalom a (dolgozó) népé”, vagy „a legfelsőbb népképviseleti szerv a szuverenitás letéteményese” – nem minden esetben a hatalom tényleges birtokosai is egyben. Különösen a politikai pártok megjelenése és hatalmi dominanciája óta mosódik össze a főhatalom és a „párthatalom”, annak ellenére, hogy az alaptörvények rendszerint tiltják a pártok közvetlen részvételét a közhatalom gyakorlásában. A gyakorlat is azt támasztja alá, hogy a „valódi döntés” számos esetben nem esik egybe a formális döntéshozatallal, hatalom és felelősség viszont csak ott létezhet, ahol valódi, tényleges döntések születnek.

d) A közhatalom vezetőinek a felelőssége olyan követelmények teljesítésére vonatkozik, amelyek azt biztosítják, hogy minden szerv a különleges alkotmányjogi státusának megfelelően tudja ellátni a feladatait. A felelősség „alkotmányjogi” jelzője tehát ebben az értelemben egyfelől a felelősség speciális – alkotmányból eredeztethető – alanyi körére,7 másfelől a felelősség megszokott elemeihez képest eltérő – alkotmányi felhatalmazáson alapuló – szabályozására utal. Időrendben először az alkotmányjogi felelősség egyéni formájával találkozhatunk a különböző közhatalmi szereplők viszonylatában – így a miniszter, a miniszterelnök, az államfő, a közhivatalnok, a bíró és az ügyész felelőssége –, majd – különösen a 20. századtól – megjelenik a felelősség testületi formája is, így pl. a kormány vagy a képviselő-testületek felelőssége.

Áttekintve az intézmény jogirodalmát, azt láthatjuk, hogy az alkotmányjogi felelősség témakörében hazánkban – különösen annak jelentőségéhez képest – meglehetősen kevesen folytattak mélyreható kutatásokat. Elgondolkodtató az is, hogy az elmúlt több mint húsz évben – különösen a politikai és az alkotmányos berendezkedés változásának időszakában – néhány kiváló, az alkotmányjogi felelősség egy-egy részterületének – így pl. az államfő felelőssége vagy a kormányzati politikai felelősség – aktuális problémáját elemző tanulmánytól eltekintve érdemi mozgást a jogintézmény irodalmában nem tapasztalunk. Mindezek eredményeképpen a fogalom a hazai jogirodalomban sem tisztázott, annak ellenére, hogy az arról gondolkodók egyöntetűen valamilyen különleges, az egyes jogági felelősségi alakzatoktól legalább részben eltérő jellemzőt tekintenek a meghatározás kiindulópontjának. Állításunk alátámasztására az alábbiakban a jogintézmény magyarországi „értelmezéstörténetének” vázlatos bemutatására teszünk kísérletet, amely azonban nem jelentheti az álláspontok egymással való szembeállítását, különösen azért, mert az egyes szerzők a fogalom meghatározásakor koruk, többnyire eltérő alkotmányos körülményeiből indultak ki.

A fogalmat elsőként Vutkovich Sándor,8 majd ennek nyomán Buza László9 és Feketekuti Mankovics László10 használja államjogi felelősségként, azt kizárólag a miniszterekre vonatkoztatva. A kifejezést mindannyian az intézmény jellegére értelmezik, döntően a miniszterek politikai felelősségétől és más felelősségi formák jegyeitől elkülönült ún. „különleges természetű jogi felelősséget” értve alatta. Ezzel szemben Concha Győző11 a politikai felelősséget a kormány „alkotmányos felelőssége” részének tekinti, amely egyszerre biztosítja a kormányzat működésének alkotmányosságát, törvényességét és az állampolgárok érdekeinek megfelelő kormányzást. Kovács István12 és Sári János13 az alkotmányjogi felelősséget egyaránt a politikai felelősségtől különálló olyan jogintézménynek tartja, amelyben a felelősség érvényesítésének esetei és a felelősségre vonási eljárás az általánosan kötelező törvényektől eltérően van szabályozva. Ugyanakkor, míg Sári a felelősség alapjának általában a jogszabályok megsértését tekinti, Kovács – az előbbieken kívül – az állam érdekével ellentétes cselekményeket is az alkotmányjogi felelősség esetkörébe vonja. Holló András14 a fogalmat a politikai felelősségtől különböző, az alkotmányban rögzített állami szervek politikai hatású és jelentőségű jogi felelősségeként deklarálja. Meghatározásában a más jogág felelősségi alakzatát is abszorbeáló államjogi felelősséget „áttételes vagy járulékos”, a kizárólag az alkotmány, valamint a legmagasabb szintű jogforrások megtartásáért és megtartatásáért fennálló felelősséget pedig „tiszta” államjogi felelősségnek nevezi. Takács Imre15 szerint az alkotmányjogi felelősség magában foglalja a politikai felelősséget is. A különböző felelősségi formák – munkajogi, államigazgatási jogi, polgári jogi, büntetőjogi, valamint a politikai felelősség – összegződése értendő alatta, melyet Ő is kizárólag a végrehajtó hatalom vezető funkcionáriusai tekintetében használ. Rácz Attila16 az alkotmányjogi felelősséget már nem csak a miniszterekre, hanem az államfőre is kiterjesztve akként határozza meg, hogy az kizárólag a közhatalom szerveire nézve megalkotott felelősségi szabályokat jelenti, amelyek akkor minősíthetők ilyenként, ha akár az eljárás módjában, akár az ítélkező fórumban, akár az anyagi jogi feltételekben vagy a szankciókban az általános felelősségi szabályoktól legalább részben eltérőek. Szamel Lajos17 pedig kizárólag a végrehajtó hatalom kulcspozíciót betöltő tisztségviselőire kiterjedő, jogi alapokon álló politikai felelősséget érti a fogalom alatt. Meghatározásának is fontos elemét jelenti az a kitétel, hogy a felelősség e tekintetben is valamilyen különleges eljárásban vagy ítélkező fórumban, az általánostól legalább részben eltérő anyagi jogban érvényesüljön.

A magunk részéről alkotmányjogi felelősségen a közhatalmi szervek vezetőinek, tagjainak közhatalmi funkciójuk gyakorlásához tapadó azon felelősségét értjük, amelyet döntően a speciális vonatkozások tesznek önálló jogintézménnyé. Ezt pedig az olyan rendelkezések alapozzák meg, amelyek akár a felelősség formái, akár a felelősségre vonás anyagi és eljárási joga tekintetében legalább részben különböznek az egyes felelősségi ágak általánosan alkalmazott szabályaitól. A felelősség feltétele minden esetben egyrészt a közhatalmi megbízás – amiért a tisztségviselő felelős, amiért számon kérhetnek tőle –, másrészt pedig a tényleges és önálló döntési jogkör.18 A közhatalom alkotmányjogi felelőssége közvetlenül az alkotmányra alapított és az alkotmány által szabályozott. (Az alkotmányos rendelkezések ugyanakkor rendszerint általánosan – pl. az alanyok körére, a felelősség alapjára nézve – határozzák meg a felelősség szabályait, ezért azokat több esetben az alaptörvény végrehajtására kiadott törvények részletezik. Ezzel kapcsolatban mindenképpen érdekes az az álláspont, amely szerint az alkotmányok ilyen rendelkezései inkább alapelvekként, mint magatartási szabályokként foghatók fel.19) A közhatalom alkotmányjogi felelősségi rendszerének alanyi körébe tartozónak tekintjük a kormány, illetőleg a kormány tagjai, az államfő, a bírák és az ügyészek, a közigazgatási funkcionáriusok, valamint a jogalkotó szervek felelősségét. Úgy tűnik számunkra, hogy a jogintézmény jellegéből adódóan az alkotmányjogi felelősségi szabályok alapján történő felelősségre vonás esetében az ágazati felelősségi formák általában alárendelt helyzetben vannak, nem konkurálnak az alkotmányjogi felelősséggel, így az alkotmányjogi felelősség érvényesítésével párhuzamosan más jogi felelősségi forma szabályai nem alkalmazhatók az érintettel szemben. Következésképpen a felelősség általánostól eltérő volta nem csupán a jogi relációban jelentkezik – értve ez alatt elsősorban a felelősség alapjául szolgáló normák, az eljárási szabályok, illetőleg az ítélkező fórumok speciális jellegét –, hanem a különböző felelősségi formák érvényesülésének hierarchiájában is. De értékelhető a különös jelleg abban a tekintetben is, hogy pl. a közhatalmi vezetők esetében – ellentétben az állampolgárokkal – többnyire elsősorban a felelősség politikai-erkölcsi oldala dominál, míg a jogi vonatkozások csupán másodlagosan, az előbbieknek alárendelten merülnek fel.

A fentiekkel összefüggésben már itt utalunk arra a – miniszteri felelősségnél később is jelzett – problematikára, miszerint az alkotmányjogi felelősség differencia specifikájának minősülő „általánostól eltérő” jellege szolgál talán a leginkább támadási pontként a jogintézményt ellenzők érvrendszerében. Ennek mindenekelőtt az az oka, hogy az alkotmányjogi felelősség szabályozása és gyakorlati alkalmazása esetében számos alkotmányos alapelv – mint pl. a jogegyenlőség, a törvény előtti egyenlőség, a bírói függetlenség vagy esetleg a nullum crimen sine lege elve – nem érvényesül maradéktalanul. Ugyanakkor véleményünk szerint a hatalmi szervekben dolgozó emberek felelőssége, illetve az ahhoz kapcsolódó jogkövetkezmény minőségileg kell, hogy eltérjen a „közönséges” állampolgárokétól, mivel esetükben a specifikus alkotmányjogi helyzetükből folyó kiváltság egyfelől különleges elbírálást, másfelől speciális védelmet von maga után. Ezen – a közösség nagy részének helyzetétől – eltérő háttér fejeződik ki tehát a kiemelt hatalmi helyzetben, pozícióban lévő személyekre vonatkozó felelősségi rendelkezések általánostól eltérő módon történő szabályozásában. Ebből kiindulva a közhatalmi funkcionáriusok alkotmányjogi felelősségét az egyes országok bár sokszor egymástól eltérően – sőt a történelmük egyes időszakaiban gyakran saját korábbi megoldásukhoz képest is lényegesen különbözően –, de valamilyen mélységben mindig önállóan szabályozták. A rendelkezések elsősorban a felelősségre vonási eljárás alanyi köre, jogi alapja, és következménye tekintetében mutattak lényeges eltérést.

A jogelmélet szerint a felelősség alapját – a jogban – a kötelességeket előíró jogszabályok, szerződések képezik, melyek következményeképp a felelősség tulajdonképpen egyfajta kötelemként fogható fel. E jogszabályok eredményezik a felelősségi jogviszonyokat, amely a jogalany szankcióval fenyegetett normáknak való alávetettsége által valósul meg. A szabályok megsértése esetére kilátásba helyezett jogkövetkezmény alkalmazása pedig a felelősségre vonási eljárás, melyet általában a norma érvényesülésének garanciájaként tartanak számon. Mindennek eredményeképpen a jogi felelősség – a két klasszikus forma, a büntetőjogi és a polgári jogi (kártérítési) felelősség esetében – a kötelem, a jogviszony, illetőleg felelősségre vonás együttesét közösen jellemző jelenséget, értékelést, jogi minőséget jelöl.20 Ehhez képest az alkotmányjogi felelősség – mint a felelősség egy másik dimenziója – a definíció általános, klasszikus tartalmához képest jelentős módosulást jelent abban az értelemben, hogy pl. a jogi felelősség alapját ez esetben nem kizárólag a magatartási elvárást megfogalmazó normák, hanem – pl. a politikai felelősségnél – általános, alkotmányos jogelvek is képezik. Az alkotmányjogi felelősség tehát a büntetőjogi-, a polgári jogi-, vagy a fegyelmi felelősségtől eltérően – az esetek döntő többségében – nem tényállásszerű felelősség, azaz „általában vett”, a jogesetekre közvetlenül nem alkalmazható szabályozást takar.21 Az alanyi kör tekintetében többnyire a természetes személyekhez kötődő felelősség mellett meghatározóvá válik a – más jogi felelősségi formák esetében nem domináns, többnyire csak elméleti szinten tárgyalt – döntésekért való kollektív felelősség is. Továbbá számos esetben a felelősség általános tartalmi jegyei – mint pl. a jogellenesség, az okozatosság, a vétkesség vagy a felróhatóság – sem érvényesülnek maradéktalanul. A szankció és a felelősségre vonás, valamint azok előre meghatározottsága pedig többnyire ugyancsak eltérő értelmezést kap a közhatalmi vezetők felelősségének konstellációjában. Mindemellett az alkotmányjogi felelősség rendszerében a felelősség pszichológiai, morális és egyéb más aspektusai is többnyire az általánostól eltérően jelentkeznek, és másképpen játszanak szerepet a felelősségre vonás során.

e) A közhatalom alkotmányjogi felelősségének legjelentősebb eleme a miniszteri felelősség alkotmányos intézménye. A történelemben először ugyanis e jogintézmény került a felelős közhatalom megteremtését szolgáló közjogi gondolkodás előterébe. Alkotmányjogi szempontból – főleg a parlamentáris rendszerekben – azóta is ez a közhatalom felelősségének meghatározó jellegű intézménye, annál is inkább, mert az alkotmányfejlődés során jóformán mindenütt inspirálóan hatott és hat ma is a közhatalom felelősségi rendszerének – az alkotmányos állam követelményének megfelelő – mind átfogóbb kiépítésére. A könyv ezt tartja szem előtt, amikor elsődleges figyelmet szentel a miniszteri felelősség összetevőinek, kialakulásának, fejlődésének, érvényesítési eszközeinek, módjainak feltérképezésére. Mindemellett nem mulasztja el – ha csak a fő irányokra és a hazai megoldásokra koncentrálva is – azoknak az egyes, szélesebb körű garanciákat biztosító felelősségi formák kiépítésének felvillantását sem, amelyek napjainkra – a különböző országokban kisebb-nagyobb „mélységbeli” eltérésekkel ugyan – már az alkotmányos állam felelősségi rendszerének szerves részét alkotják.

A „miniszteri felelősség” összefoglaló elnevezés alatt a kormányzati vezető funkcionáriusok – a miniszterek, a miniszterelnök, illetőleg bizonyos esetben más vezetők, pl. az államtitkárok –, valamint a kormány alkotmányjogi felelősségét értjük. A fogalom lényegének meghatározásával összefüggésben fontos hangsúlyozni a „miniszteri felelősség” és a „miniszterek felelőssége” terminus technicusok közötti alapvető különbséget. Míg előbbi az alkotmányjogban egy jogintézményt, utóbbi egy közhatalmi tisztséghez kötődő felelősségi területet jelöl. Tartalmát tekintve lényegesen bővebb a „miniszteri felelősség”-nél, mivel nem kizárólag jogi viszonyok között érvényesülő, meglehetősen differenciált, többirányú helytállási kötelezettséget foglal magában. Az elvárásokat ez esetben többnyire nem alkotmányi rendelkezések, hanem pl. erkölcsi normák, vagy a különböző jogágak felelősségi alakzatai határozzák meg, így a „miniszterek felelőssége” kifejezés „általában” a kormány tagjainak felelősségére vonatkozik.22 A két fogalom tisztázása kapcsán meg kell jegyeznünk ugyanakkor azt is, hogy egy miniszteri magatartás számos alkalommal egyszerre válthatja ki az alkotmányjogi és a jogági – pl. polgári jogi, büntető jogi, közigazgatási jogi –, valamint a morális felelősséget.

A jogintézmény a történelem egyes időszakaiban, eltérő politikai kultúrák környezetében más-más cél kifejezésére volt hivatott, ennélfogva az esetek többségében egymástól eltérő tartalommal került szabályozásra. Az alkotmányjogi felelősség ezen ágával számos külföldi és hazai jogtudós foglalkozott az elmúlt közel százötven évben anélkül, hogy annak lényegi tartalmát alkotó kérdések többségében egyetértésre jutottak volna. A miniszteri felelősség szükségességét, alkotmánybiztosíték jellegét23 – talán a szocialista időszak jogfejlődése kivételével – általánosan elismerték, ugyanakkor mind a gyakorlat, mind pedig a jogirodalom – úgy a fogalmi, mint a részletszabályok szintjén – jelentős bizonytalanságot mutat. A témakörrel kapcsolatos elmélet pedig a mai napig nem képvisel egységes álláspontot.

A számos, egymástól eltérő megközelítésű nézet megemlítésén kívül a vizsgált témakör feldolgozása kezdetén álláspontunkat akként foglaljuk össze, hogy a kormányzati vezető tisztségviselők felelőssége – az alkotmányjog más alapintézményeihez hasonlóan – a történelem, az alkotmányos szabályozás, a politika és az ország hagyományai függvényében változó tartalmú és funkciójú lehet. Következésképpen tértől és időtől elvonatkozatott „miniszteri felelősség fogalom” véleményünk szerint nincsen. A jogintézmény összetevő elemeit vizsgálva is meglehetősen sokszínű képet tapasztalunk, tekintettel az egyes felelősségi formák alapjának, irányának, eljárásának alapvető különbözőségeire. Az európai országok ugyanis a kormánytagok felelősségének több fajtáját, típusát ismerték és ismerik napjainkban, amelyek a tételes jogi szabályozások szintjén önállóan nem mindig különültek el egymástól. Az egyes időszakokban a szerzők által a miniszteri felelősség elemeire használt ugyanazon terminológia pedig nem mindig azonos tartalmat foglal magában, s még inkább előtűnik ez a tendencia a szakirodalom által napjainkban használt terminus technicusok korábbi jelentéstartalmával való összevetés viszonylatában. (Például a – miniszteri – fegyelmi felelősség korai tartalma alapjaiban tér el a mai, munkajog területén használatos jelentéstől.) A miniszteri felelősség az elmondottakból következően rendkívül összetett alkotmányos intézmény, amelynek korrekt bemutatása – az alkotmányjogi szempontú vizsgálatokon túl – nemcsak történeti ábrázolást feltételez, hanem széles körű nemzetközi összehasonlítást is igényel. Mindazonáltal a jogintézmény elemeinek vizsgálata és értékelése során figyelemmel kell lenni a kapcsolódó alkotmányelméleti és politológiai összefüggésekre is.

f) A témát megalapozó általános kérdések között végezetül szólnunk kell a felelősséggel kapcsolatos tartalmi-terminológiai vonatkozásokról. Mind a jogirodalomban, mind a jogi normákban található alkotmányjogi, miniszteri felelősséget érintő meghatározások, rendelkezések gyakran elmossák a felelősség és a felelősségre vonás tartalma közötti különbséget, tekintve, hogy a fogalmakat helyettesítve, egymás szinonimájaként használják. A két fogalom természetesen – pl. a jog érvényesülése terén – nem választható el egymástól és általában helytállóak azok a gondolatok is, amelyek abból indulnak ki, hogy az absztrakt felelősség csak a felelősségre vonáson keresztül konkretizálódhat.24 A felelősségre vonás – amely főként az érvényesítés eszközeire és módjaira vonatkozik – „minősége” ugyanakkor alapvetően függ a felelősség jellegétől, mivel a különböző felelősségi formák más-más felelősségérvényesítést tesznek lehetővé a gyakorlatban. Következésképpen e speciális forma esetében a felelősségre vonás korlátozottságából, némileg módosult funkciójából adódóan a felelősség és a felelősség érvényesítési módjainak, eszközeinek terminológiai és jelentésbeli különbözőségét a könyv szerzője mindvégig meghatározó szempontnak tartja.

Jegyzetek

1 Duguit, Léon: Les transformations du droit public. 3e Tirage. Paris. Libraire Armand Colin. 1925. 224. o.

2 Constant, Benjamin: A régiek és a modernek szabadsága. Budapest. Atlantisz. 1997. 81. o.

3 Concha Győző: Politika I. Alkotmánytan. 2. kiadás. Budapest. Grill K. 1907. 257. o. A hatalom „megsemmisítő” önkorlátozásának példáját kísérhettük figyelemmel pl. a 20. század végén, a volt szocialista országok többsége politikai rendszerváltásának időszakában.

4 Tamás András: A közigazgatási jog elmélete. (Kiegészítés a tankönyvhöz) Budapest. Szent István Társulat. 2004. 18. o.

5 Tamás: u.o.

6 A jogi felelősség elméletéről lásd bővebben pl. Szilágyi Péter: A jogi felelősség fogalma és alapjai. Jogtudományi Közlöny. 1974/6. sz. 280–292. o.

7 Az egységes, valamennyi közhatalmi vezetőre kiterjedő alkotmányjogi felelősségről lásd Holló András: A miniszteri és államtitkári felelősség. Széljegyzetek egy tanulmánykötet margójára. Állam és Igazgatás. 1982/5. sz., valamint Sári János: A miniszteri és az államtitkári felelősség. Ami az 1997. évi LXXIX. törvényben benne van, s ami kimaradt belőle. Jogtudományi Közlöny. 1999/7–8. sz.

8 ifj. Vutkovich Sándor: A miniszteri felelősség. Pozsony. Wigand F. K. 1894. 61. o.

9 Buza László: A miniszterek jogi felelőssége. Budapest. Grill K. 1911. 27. o.

10 Feketekuti Mankovics László: A miniszterek államjogi felelősségének tartalma. Budapest. Attila. 1937. 5. és köv. o.

11 Concha: i.m. 587. o.

12 Beér János – Kovács István – Szamel Lajos: Magyar államjog. Harmadik változatlan kiadás. Budapest. Tankönyvkiadó. 1969. 332. o.

13 Sári János: Miniszteri felelősség az alkotmányjogban. Jogtudományi Közlöny. 1978/4. sz. 181. o.

14 Holló András: Megjegyzések az államjogi felelősségről. Állam és Igazgatás. 1976/4. sz. 313. o.

15 Takács Imre: A miniszteri felelősség. In: Felelősség és szankció a jogban. Szerk.: Asztalos László és Gönczöl Katalin. Budapest. KJK.1980. 410. o.

16 Rácz Attila: A miniszteri felelősség intézménye a burzsoá országokban. Jogtudományi Közlöny. 1982/3. sz. 188. o.

17 Szamel Lajos: Az államigazgatás felelősségi rendszere. Budapest. KJK. 1986. 240. és köv. o.

18 Kröger, Klaus: Die Ministerverantwortlichkeit in der Verfassungsordnung der Bundesrepublik Deutschland. Frankfurt/M. Atheneum. 1972. 313. o.

19 Tamás: i.m. 15. o.

20 Földi András: A jogi felelősség fogalmáról. In: A Budapesti ELTE ÁJK-nak Actái. XXX. Kötet. Főszerkesztő: Vékás Lajos. Budapest. ELTE ÁJK. 1988. 7. és 15. o.

21 Tamás: i.m. 15. o.

22 Hasonlóképpen Kilényi Géza: A miniszteri és államtitkári felelősség. Összefoglaló tanulmány. In: A miniszteri és államtitkári felelősség. Szerk.: Kilényi Géza. Budapest. A közigazgatás fejlesztésének komplex tudományos vizsgálata c. kutatási főirány koordináló tanácsa. 1981. 217. o.

23 Concha a miniszteri felelősséget bármely államforma vagy kormányforma működése alapfeltételének tartja. I.m. 587. o.

24 Ezen összefüggés kifejező illusztrálását találjuk meg Kilényi Géza a 36/1992. (VI. 10.) AB határozathoz fűzött különvéleményének 3. pontjában. Eszerint a (politikai) felelősség mindaddig „nyugszik”, ameddig annak érvényesítésére sor nem kerül (a parlamenti többség által).

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.