Kende Tamás – Szűcs Tamás

Bevezetés az Európai Unió politikáiba

Kiadja a

CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft.

Budapest, 2010

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info@complex.hu

www.complex.hu

Felelős vezető: a CompLex Kiadó Kft. igazgatója

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Csizner Ildikó

Felelős szerkesztő: dr. Izsák-Somogyi Katalin

Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina

Műszaki szerkesztők: Kerek Imréné, Szász Zoltán

Fedélterv és tördelés: CompLex Kiadó Kft. DTP-csoport

ISBN 978 963 295 208 6

Termékkód:YOV1203

Tisztelt Olvasó!

A könyvben jelölt bizonyos alfejezetek, ábrák, rajzok és más gondolati egységek, illetve a tankönyv egyes fejezeteihez kapcsolódó háttéranyagok és szakmai segédanyagok, illetve ismeretterjesztő filmek és dokumentumok a www.nemzetkozijog.hu honlapon található linkről érhetőek el az itt olvasható fehasználói név és jelszó segítségével. A fenti anyagok használatára vonatkozó útmutatót és a használati feltételeket a lms.complex.hu címen találhatják.

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén, továbbá a www.complex.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.
A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

Kende Tamás – Szűcs Tamás

Bevezetés az Európai Unió politikáiba

A mű Kende Tamás–Szűcs Tamás: Bevezetés az Európai Unió politikáiba (2009) kiadásának alapján készült.

Szerkesztették:
Kende Tamás – Szűcs Tamás

Bevezetés – Szűcs Tamás
11. fejezet: Közös kereskedelempolitika – Sonnevend Pál, Balázs Péter
12. fejezet:Vámpolitika – Péterfalvi Tamás, Rajczy Lajos
13. fejezet:Versenypolitika – Marosi Zoltán, Jeney Petra
14. fejezet:Vállalati politika – Török Zsuzsanna
15. fejezet: Állami támogatások – Kende Tamás, Puskás Gábor
16. fejezet: A közüzemek szabályozása az Európai Unióban – Kende Tamás, Puskás Gábor
17. fejezet: Közbeszerzési politika – Bozzay Erika
18. fejezet: Regionális politika – Iván Gábor
19. fejezet: Szociális politika – Gellérné Lukács Éva, Gyulavári Tamás
10. fejezet: Monetáris politika – Dunay Pál
11. fejezet: Pénzügyi politika – Heinz Ottó
12. fejezet: Adópolitika – Békés Balázs
13. fejezet: Fogyasztóvédelmi politika – Lattmann Tamás
14. fejezet: Az Európai Unió közös kül-, biztonság- és védelempolitikája – Kajtár Gábor
15. fejezet: A szabadság, biztonság és jog térsége az Európai Unióban – Nagy Boldizsár, Jeney Petra
16. fejezet: Közös agrárpolitika – Halmai Péter
17. fejezet: Közlekedési politika – Iván Gábor
18. fejezet: Környezetvédelmi politika – Bándi Gyula
19. fejezet: Távközlési politika – Molnár-Bíró György
20. fejezet: Kulturális politika – Wágner Zsófia
21. fejezet: Audiovizuális politika – Tosics Nóra
22. fejezet: Szakképzési politika – Molnár Géza
23. fejezet: Energiapolitika – Katona János

A kézirat lezárva:
2011. június 30.

A borítón Gustav Klimt: Der goldene Ritter (Nagoya, Aichi Városi Művészeti Múzeum), 1903.
HUNGART ©

© A szerzők, Budapest, 2005, 2009, 2011

© CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft., Budapest, 2010

A CompLex Kiadó Kft. az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

Rövidítések jegyzéke

ACP

African, Caribbean and Pacific group of States, az afrikai, a karibi és a csendes-óceáni térség országai

ADNR

Regulation on the Transport of Dangerous Goods on the Rhine

ASEAN-országok

Association of Southeast Asian Nations, Délkelet-ázsiai Nemzetek Szövetsége

ASOR

Agreement on the International Carriage of Passengers by Road, by means of Occasional Coach and Bus Services

ASZ

Amszterdami Szerződés

BAT

Best Available Technology, a Legjobb Elérhető Technika

BATNEC

Best available technology not entailing excessive costs

BEUC

European Bureau of Consumer Unions, Fogyasztói Szervezetek Európai Irodája

CAD

Capital Adequacy Directive, a tőkemegfeleléssel foglalkozó irányelv

CAP

Common Agricultural policy, Közös mezőgazdasági politika

CARDS

Community Assistance for Reconstruction, Development and Stabilisation

CARE

Community Database on Road Traffic Accidents

CATS

Committee according to Article Thirty Six, a 36. cikk szerinti Bizottság

CC

Continental Can

CCN/CSI gateway

adatkapcsolati csatorna a tagállami informatikai központok és a brüsszeli számítógépes központ között

CE

Communauté Européenne (az Európai Közösség) rövidítése, melyet az Európai Unió országaiban forgalomba hozott ipari termékekre alkalmaznak jelölésként

CEDEFOP

Centre Européen pour le Développement de la Formation Professionnelle, Európai Szakképzésfejlesztési Központ

CEJA

Conseil Européen des Jeunes Agricultures, a fiatal farmerek szervezete

CEN

European Standardization Committee, Európai Szabványügyi Bizottság

CENELEC

European Electronic Standardization Committee, Európai Elektronikai Szabványügyi Bizottság

CEPES

Centre européen pour l’enseignement supérieur, Európai Felsőoktatási Központ

CEPOL

Collége européen de police, Európai Rendőrakadémia

CFSP

Common Foreign and Security Policy, közös kül- és biztonságpolitika

CIREFI

Centre for Information, Discussion and Exchange on the Crossing of Frontiers and Immigration

CITES

Convention on International Trade in Endangered Species, a veszélyeztetett vadon élő állat- és növényfajok nemzetközi kereskedelméről szóló Egyezmény

CLAB

European Database on Case Law about Unfair Constractual Terms, a tisztességtelen szerződési feltételekre vonatkozó jogesetek európai adatbázisa

COGECA

Confédération Générale des Cooperatives Agricoles de l’Union Européenne, a mezőgazdasági szövetkezetek közösségi szervezete

COFACE

Committee of Family Organisations in the European Communities, az Európai Közösségek Családi Szervezetei

COPA

Comité des Organisations Professionelles Agricoles, az EU mezőgazdasági szövetségeinek szervezete

COPS

Comité politique et de securité, Politikai és Biztonsági Bizottság

Coreper

Comité des Representants Permanents, Állandó Képviselők Bizottsága

CREST

Scientific and Technical Research Committee, Tudományos és Technikai Kutatási Bizottság

CTBTO

Comprehensive Test-Ban Treaty Organisation, Átfogó Atomcsend Szerződés Szervezete

DG

Direction Générale, az Európai Bizottság Főigazgatósága

EARDF

European Agriculture and regional Development Fund, Európai Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Alap

EASZ

Európai Alkotmányos Szerződés

EBA

everything but arms regulation

EBESZ

Európai Biztonsági és Együttműködési Szervezet

EBTI

a vámhatóságok által adott Kötelező Tarifális Felvilágosítások európai szintű adatbázisa

ECC-Net

European Consumer Centres Network, a Fogyasztók Európai Központjainak Hálózata

ECICS

a vegyi anyagok európai vámjegyzéke

ECOFIN

The Economic and Financial Affairs Council, a gazdasági és pénzügyminiszterek tanácsa

ECU

European Currency Unit, egységes európai elszámolási egység

ECMT

European Conference of Ministers of Transport

ECTS

European Credit Transfer System, Európai Kredit Átviteli Rendszer

EEO

Egységes Európai Okmány

EETA

egységes európai társasági adó

EFS

Európai Foglalkoztatási Stratégia

EFT

Európai Felsőoktatási Térség

EFTA

European Free Trade Association, Európai Szabadkereskedelmi Szervezet

EGK

Európai Gazdasági Közösség

EGT

Európai Gazdasági Térség

EIB

European Investment Bank, Európai Beruházási Bank

EIF

European Investment Fund, Európai Beruházási Alap

EiT

Európai Tanács

EK

Európai Közösség

EKB

Európai Központi Bank

EKSz

Az Európai Közösségeket létrehozó Szerződés

EMAS

Environmental Management and Audit Scheme, környezeti management és auditálási rendszer

EMI

European Monetary Institute, Európai Monetáris Intézet

EMOGA

Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garancia Alap

EMU

European Monetary Union, európai gazdasági és monetáris unió

ENIC

European Network of Information Centres

ENSZ EGB

Az ENSZ Európai Gazdasági Bizottsága

ENSZ BT

Az ENSZ Biztonsági Tanácsa

ENSZ

Egyesült Nemzetek Szervezete (United Nations – UN)

EP

Európai Parlament

EPC

European Political Cooperation, Európai Politikai Együttműködés

ERA

European Research Area, Európai Kutatási Térség

ERC

European Research Council, Európai Kutatási Tanács

ERCEG

European Research Council Experst Group, Európai Kutatási Tanács Szakértői Munkacsoport

ERFA

European Regional Development Fund, Európai Regionális Fejlesztési Alap

ERM

Exchange Rate Mechanism, európai árfolyam-átváltási mechanizmus

ERTI

European Roundtable of Industrialists

ESDP

European Security and Defence Policy, Európai Biztonsági és Védelmi Politika

ESTA

European Science and Technology Assembly, Európai Tudomány és Technológia Testülete

ESZA

Európai Szociális Alap (European Social Fund – ESF)

ESZAK

Az Európai Szén- és Acélközösséget létrehozó Szerződés

ET

Európa Tanács (Council of Europe, Conseil de l’Europe)

ETR

European Training Foundation, Európai Képzési Alapítvány

ETUC

European Trade Union Confederation, Európai Szakszervezetek Konföderációja

EU

Európai Unió

EURAB

European Research and Advisory Board, Európai Kutatási Tanácsadó Testület

EURATOM

Az Európai Atomenergiai Közösséget létrehozó Szerződés

Eurodac

Az Európai Unió ujjlenyomat nyilvántartó rendszere

Eurojust

European permanent unit of magistrates, különleges bírói testület

Europol

European Police Office, Európai Rendőrségi Hivatal

EUSZ

A Lisszabonban elfogadott Európai Uniós Szerződés

FATF

Financial Action Task Force, Pénzmosással Foglalkozó Pénzügyi Akciócsoport

FEOGA

Fonds européen d’orientation et de garantie agricole, lásd EMOGA

G7

a 7 legfejlettebb ipari ország

GATT

General Agreement on Tariffs and Trade, Általános Vám- és Kereskedelmi Egyezmény

GDP

gross domestic product, bruttó hazai termelés

GLP

Good Laboratory Practice, megfelelő laboratóriumi gyakorlat

GMM

Genetically modified micro-organisms, genetikailag módosított mikroorganizmusok

GMO

Genetically modified organisms, genetikailag módosított organizmusok

GNI

gross national income, bruttó nemzeti jövedelem

GNSS

Global Navigation Satellite System, globális navigációs rendszer

GPS

Global Positioning System, Amerikai globális helymeghatározó rendszer

GSP

Generalized System of Preferences, általános (vám)preferencia rendszer

HIA

hazai illetőség szerinti adózás

HOFE

Halászati Orientációs Finanszírozási Eszköz

IAEA

International Atomic Energy Agency, Nemzetközi Atomenergiai Ügynökség

INTERREG

az EU egyik, Magyarország szempontjából legfontosabb közösségi kezdeményezése

IPPC

Integrated Pollution Prevention and Control, Integrált Szennyezés Megelőzési és Ellenőrzési Rendszer

ISD

Investment Services Directive, a befektetési szolgáltatásokkal foglalkozó irányelv

ISDN

Integrated Services Digital Network

ISPA

Instrument for Structural Policies for Pre-Accasion

ITRE

Committee on Industry, Research and Energy, az Európai Parlament Ipari, Kereskedelmi, Kutatási és Energetikai Bizottsága

JPE

jelentős piaci erővel (rendelkező szolgáltató)

JRC

Joint Research Centre, Közös Kutató Központ

K+F

kutatás-fejlesztés

KBER

Központi Bankok Európai Rendszere

KKP

közös közlekedési politika

KKV

kis- és középvállalkozások

LASA

lesser amounts of state aid

LDC

least developed countries, a legelmaradottabb/legszegényebb országok

LET

limited effect on intra community trade

LSZ

Lisszaboni Szerződés

LLL

life long learning, élethosszig tartó tanulás

MEIK

Magyar Ekvivalencia és Információs Központ

MERCOSUR-

Argentína, Brazília, Paraguay, Uruguay által alkotott nemzetközi szer országok

MFN-vám

Most Favoured Nation, a legnagyobb kedvezmény elve szerinti vám

NARIC

National Academic and Information Centres

NATO

North Atlantic Treaty Organisation, Észak-Atlanti Szerződés Szervezete

NGO

non-governmental organization, nem kormányzati szervezet

NTM

non tarific measures, nem vámjellegű intézkedések

NSZ

Nizzai Szerződés

NUTS

Nomenclature des unités territoriales statistiques, Nomenclature of Territorial Units for Statistics, az EU regionális támogatási politikájának alapját képező statisztikai egységek besorolása

NVT

Nemzeti Vidékfejlesztési Terv

NYEU

Nyugat-Európai Unió, lásd WEU

OECD

Organisation for Economic Cooperation and Development, a Gazdasági Együttműködés és Fejlesztés Szervezete

OEEC

Organization for European Economic Co-operation, Európai Gazdasági és Együttműködési Szervezet

OLAF

Office Européen de Lutte Anti-Fraude, Európai Csalás Elleni Hivatal

OMC

lásd WTO

ONIC

francia gabona hivatal

ONP

Open Network Provision, Nyílt Hálózati Hozzáférés

OPCW

Organisation for the Prohibition of Chemical Weapons, Szervezet a Vegyi Fegyverek Betiltásáért

OTIF

Intergovernmental Organisation for International Carriage by Rail

PHARE

Pologne et Hongrie Assistance á la Reconstruction Économique

PPEWU

Policy Planning and Early Warning Unit, külpolitikai tervező és elemző egység

RAPEX

Rapid Alert System, gyors riasztási rendszer európai adatbázisa

RDS–TMC

Radio Data System–Traffic Message Channel, közlekedési információs szolgáltatások

RSZ

Római Szerződés

RTE

Réseau Transeuropéen

RTT

Road Transport Telematics, közúti telematikai rendszerek

SAPS

Simplified Area Payment Scheme, egyszerűsített területalapú támogatási rendszer

SAPARD

Community Support for Pre-accession Measures for Agriculture and Rural Development

SCIFA

Strategic Committee on Immigration, Frontiers and Asylum, Határok, Bevándorlás és Menekültügy Stratégiai Bizottság

SFP

single farm payment, egységes gazdaságonkénti támogatási rendszer

SIMAP

systeme d’informatic pour les marches publics, a közösségi közbeszerzési információs rendszer

SIRENE

SIcherheit in REchnerNEtzen

SIS

Schengen Informations Sytem, Schengeni Információs Rendszer

SLC-test

Test of substantial lessening of competition, a verseny jelentős korlátozásának tesztje

SME

small and medium sized entreprises, kis- és középvállalkozások (kkv)

SPS

single payment scheme, egységes támogatási rendszer

SSNIP-teszt

Small Significant Non-transitory Increase in Price

STABEX

System of Stabilisation of Export Earnings, a Loméi Konvenciókban megfogalmazott exportjövedelmet stabilizáló rendszer

STRIDE

Science and Technology for Regional Innovation and Development in Europe, a regionális innovációt és fejlődést szolgáló tudományos és technológiai európai program

SYSMIN

Systeme de Stabilisation de Recettes d’Exportation de Produits Miniers

SZBJT

A szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésének a területe

TACIS

Technical Assistance to the Commonwealth of Independent States

TARIC

TARif Intégré Communautaire, az Európai Közösség Vámtarifája

TED

Tenders Electronic Daily, a közbeszerzési hirdetmények elektronikus napilapja

TEN

Trans-European Networks, Transzeurópai infrastruktúra-fejlesztési hálózatok

TERFN

Trans-Eurropean Rail Freight Network

TINA

Transport Infrastructure Needs Assessment

TQS

a Brüsszelben jóváhagyott vámtarifakvóták igénybevételét biztosító rendszer

TRIPS

Trade-Related Aspects of Intellectual Property Rights, Szellemi Tulajdonjogok Kereskedelmi Vonatkozásairól szóló Megállapodás

TVI

Támogatásokat Vizsgáló Iroda

U.A.

unit of account, elszámolási egység

UNCTAD

United Nations Conference on Trade and Development, az ENSZ (Egyesült Nemzetek Szervezte) Kereskedelmi és Fejlesztési Konferenciája

UNESCO

United Nations Educational Scientific and Cultural Organization, Az ENSZ Oktatási, Tudományos és Kulturális Szervezete

UNHCR

United Nations High Commissioner for Refugees, az ENSZ Menekültügyi Főbiztossága

VAR

Value Added Risk, hozzáadott érték kockázat, a piaci kockázat komplex portfóliója

VET

A villamosenergiáról szóló 2001. évi CX. törvény

VIS

Visa Information System, az Európai Unió vízuminformációs rendszere

VOC

Volatile Organic Compound, illékony szerves vegyületek

WCED

World Commission on Environment and Development, az ENSZ Környezet és Fejlesztés Világbizottsága

WEU

Western European Union, lásd NYEU

WIPO

World Intellectual Property Organization, a Szellemi Tulajdon Világszervezete

WMD

Weapons Of Mass Distruction, tömegpusztító fegyverek

WTO

World Trade Organisation, az ENSZ Nemzetközi Kereskedelmi Szervezete

WWF

World Wildlife Fund, természetvédelmi világszervezet

Szerkesztői előszó

Az Európai Unió jogrendszerét vizsgálva nem találunk pontos definíciót arról, hogy egy adott területen elfogadott bizonyos számú jogszabály mely pillanatban és mitől alakul át politikává, illetve mikortól neveznek egy adott „jogszabályhalmazt” már az adott területre vonatkozó politikának. Az Unió egyes, már politikának nevezett intézkedés- és normacsomagjai igen eltérő fejlettségűek és részletességűek, felépítésük és intézményrendszerük is különböző.

Könyvünk a „politika” fogalmát kettős megközelítésben értelmezi:

– egyrészt a jogalkotó szándékaként, vagyis a jogszabályok mögött meghúzódó szabályozási cél vizsgálataként;

– másrészt a jogszabályok által biztosított diszkrecionális vagy legalább részben szabad mérlegelési térként, amelyben a jogszabályok csak célokat és kereteket határoznak meg.

Elemzéseinkben az egyes politikák intézményrendszerét, jogalapjukat, a politika terjedelmét, az alapvető politikai dokumentumokat, a hatályos és a még csak előkészületben lévő jogi szabályozást, valamint az adott politika hatásait egyaránt vizsgáltuk.

Kötetünk a 2009-ben megjelent második kiadás átdolgozott, felfrissített változata. Elsődleges célközönségére tekintettel hangsúlyozottan jogi, és nem politológiai megközelítést választottunk. A politikák bemutatása és elemzése azonban persze túllép a pozitív jogi megközelítésen. Ismeretük – véleményünk szerint – azért is lényeges, mert a politikák – legalábbis céljaikat tekintve – időtállóbbak, mint a végrehajtásukra irányuló jogszabályok. Úgy gondoljuk, olvasóink számára meg kell mutatnunk mindazokat a mögöttes folyamatokat és jelenségeket is, amelyek lényege akár több évtizedes távlatban is változatlan marad. Több fejezetnél (például versenypolitika, állami támogatások, közüzemek) egy-egy speciális olvasói réteg vélelmezhető igényeit is megpróbáltuk fokozottabban figyelembe venni. Az európai integrációs kérdésekkel foglalkozó szakértők és joghallgatók mellett így reményeink szerint haszonnal forgathatják majd a könyvet az üzleti szféra különböző szereplői is. A jelen, harmadik kiadás 2011 nyaráig követik az adott terület fejleményeit.

Az Európai Unió tárgykörében mára már magyar nyelven is több kiváló szakkönyv megjelent, amelyek több politikát tárgyalnak röviden, de a politikákról szóló összefoglaló szakkönyveket főleg külföldön publikálták, vagy inkább politológiai megközelítésűek. Könyvünk éppen ezért naprakész, széles körű áttekintést kíván adni a közösségi és uniós politikákról, bár terjedelmi korlátok miatt nem térhettünk ki sem valamennyi politikára, sem e politikák minden részletére. A kötet előzményei mellett utalnunk kell arra is, hogy az EU politikák működésének helyes értelmezéséhez csak az Európai Unió intézményrendszerének és döntéshozatali mechanizmusának alapos ismeretére támaszkodva juthatunk el. E politikák ugyanis az uniós intézmények és szereplők összjátékának eredményeként jöttek létre, és az intézményi egyensúly változásai komoly hatást gyakorolnak alakulásukra.

A könyv szerzőgárdájának kiválasztásakor tudatosan törekedtünk arra, hogy tapasztalt egyetemi oktatók és fiatal kutatók mellett a mindennapi gyakorlatot ismerő, a magyar, illetve az EU közigazgatásban dolgozó szakértőket és diplomatákat is bevonjunk a munkába. A teoretikus megközelítéssel párhuzamosan így megfelelő teret tudtunk biztosítani a konkrét tapasztalatoknak és a tényleges implementáció „kulisszatitkainak” egyaránt. Az általános európai uniós szempontok megjelenítése mellett rámutatunk a bővítés nyomán beállt változásokra és a hazai joggyakorlat alakulására is. Az egyes témák iránt komolyabban érdeklődő olvasók további tájékozódását részletes bibliográfia segíti.

Szerzőinktől azt kértük, és szerkesztőkként azt érvényesítettük, hogy a különböző fejezetek elsősorban ne történeti jellegű áttekintést adjanak az adott témákról, hanem elsődlegesen a legutóbbi időszak fejleményeit tükrözzék, illetve útmutatást nyújtsanak a jövőre nézve is. Így a már hatályban lévő joganyag mellett az érlelődő szabályozási koncepciók és jogszabálytervezetek bemutatására is törekedtünk, hiszen ezek közül jó néhány hamarosan politikává érhet. Ezzel a módszerrel egyrészt az anyagok naprakész jellegét kívántuk biztosítani, másrészt azt is bemutatjuk, hogyan nyeri el végső formáját fokozatosan a konkrét jogi szabályozás.

A könyv az alapító szerződések új számozását alkalmazza, az eredeti számokra csupán az érthetőség kedvéért, és elsősorban a történeti részekben hivatkozunk. A kéziratok többsége a kiadóhoz való leadásig, tehát 2011 júliusáig kíséri figyelemmel az uniós jogalkotást, határozott cezúrát azonban a szerzők nagy számára tekintettel nem alkalmaztunk.

A szerkesztők külön köszönetet mondanak szeretteiknek, akik mindezt türelmesen viselték.

A szerk.

Bevezetés

1. Az uniós politikák kialakulása, jellegzetességei és fejlődési lehetőségei

2. Általános fejlődési tendenciák és sajátosságok

3. A szabályozó típusú politikák

4. A politikaformálás főszereplői

5. Célok, funkciók, végrehajtás és ellenőrzés

6. Az uniós politikák fejlődési lehetőségei

1. Az uniós politikák kialakulása, jellegzetességei és fejlődési lehetőségei

Az Európai Unió egyedülálló jelenség, akár jogi és gazdasági, akár társadalmi és politikai szempontból vizsgáljuk. Nézőpontunktól függően változó definíciói adhatóak, különböző összetevői számos elemzési lehetőséget kínálnak. A mára a világpolitika egyik központi szereplőjévé váló sajátos, szupranacionális és kormányközi jegyeket egyaránt felmutató szervezet funkcióinak és taglétszámának fokozatos növekedése eredményeként az alapítók eredeti célkitűzését messze meghaladó jelentőségre tett szert. Ez a fejlemény nem feltétlenül találkozik osztatlan helyesléssel – maguk a tagállamok is különbözőképpen viszonyulnak az új helyzethez –, de az elmúlt évtizedek általános gazdasági és társadalmi fejlődését tekintve elkerülhetetlennek tűnik. Ahogyan a modernizációs folyamat a tizenkilencedik század során megteremtette a központosított nemzetállam felemelkedésének alapját, úgy ennek egyre gyorsuló ütemű folytatódása most törvényszerűen a globalizáció és a multinacionális vállalatok térnyeréséhez, a soktényezős kölcsönös függések rendszereinek megszilárdulásához és a hagyományos állami keretek meghaladásához vezet. Csökken a nemzetállam legitimációja és autoritása, az ügyek egyre nagyobb hányada kerül ki a közvetlen állami ellenőrzés alól, s Európa államainak csak összefogásuk esetén lehet esélyük e folyamat érdemi befolyásolására. Ennek fényében az európai integráció intenzívebbé válását a nemzetállamot fenyegető veszély helyett sokkal inkább új lehetőségek megnyílásaként, sőt a globalizáció bizonyos fajta korlátozására irányuló törekvésként érdemes értelmezni. A nemzeti szuverenitás elvesztése helyett ugyanis valójában ennek a tagállamokkal való együttes gyakorlásáról van szó. Az uniós tagság egyfelől persze kétségtelenül együtt jár bizonyos érdekek érvényesíthetőségének feladásával vagy korlátozásával, másfelől azonban olyan általános jellegű szabályozási és döntéshozatali lehetőségekben való részvételhez juttat, amelyek egy kis, illetve közepes méretű és súlyú országnak önállóan nyilvánvalóan nem állnának rendelkezésre, de még olyan „nagy” tagországoknak is nehézséget jelentene, mint Németország vagy Franciaország.

Ezek az általános érvényű megállapítások relevánsak az EU-politikák mibenlétének megértéséhez is. Az Európai Unió szünet nélkül fejlődik, és helyes értelmezéséhez közelebb jutunk, ha valamiféle folyamatként s nem egyfajta „óriásira nőtt” államként tekintünk rá. A hagyományos államközpontú tanulmányozás helyett ez a szervezet dinamikus és multidimenzionális bemutatást igényel, amely megfelelően érzékelteti az európai integráció fokozatos piacmélyítési erőfeszítéseit. A közösségi és uniós politikák kialakulásának és fejlődésének egyik központi eleme a tagállamokat és az EU intézményeit egyaránt magába foglaló alkumechanizmus, amelynek kibontakozásához a többszintű, különböző típusú kormányzati formák és döntéshozatali rendszerek kínálnak ideális teret. Az uniós intézmények és a nemzeti kormányok mellett a legkülönfélébb lobbiszervezetek és érdekcsoportok szerepe is jelentős.

Az Európai Unió politikáinak általános érvényű fogalmát nem könnyű feladat pontosan meghatározni, sokszínűségük ellenállást gerjeszt az egységes definícióval szemben. Néhány általánosságon túl mind témájuk, mind formai és tartalmi jegyeik tekintetében nyilvánvalóan igen nehéz volna közös definíciót adni például az unió első pillérének egyik fontos részét képező versenypolitikát és a második pillérét alkotó közös kül- és biztonságpolitikát illetően. Míg a versenypolitika uniós szintű szabályozása az Európai Bizottságnak következetesen érvényesíthető tényleges döntési jogosítványokat és kötelező erejű szankcionálási jogkört biztosít, addig a közös kül- és biztonságpolitika az utóbbi időben elért számottevő fejlődése ellenére alapvetően a tagállamok kormányközi együttműködésére épül. A belső piac működéséhez szorosan kötődő politikák esetében ugyanakkor szinte mindenütt találhatóak közös jellemzők. Az egyik leglényegesebb vonás, hogy a Bizottság itt saját hatáskörben, közvetlenül alkalmazhatja a vonatkozó jogszabályokat. Így például a konjunktúrát és a piac helyzetét figyelembe véve dönthet a vállalati egyesülésekről. Ebben a megközelítésben valódi közösségi politikáról beszélhetünk mindenütt, ahol a Bizottság túllép a puszta jogalkalmazói tevékenységen.

Az Európai Unió politikáit illetően többféle felosztásnak is helye lehet. A könyvünkben alkalmazott módszer mellett itt csupán egy, más szempontokat előtérbe helyező lehetőségre hívjuk fel a figyelmet. Theodore Lowi már 1964-ben,[1] eredetileg az USA-ra vonatkoztatva definiálta a „közpolitikák” négy fő fajtáját: alkotmányozó, elosztó, újraelosztó és szabályozó jellegű politikákat megkülönböztetvén. Ez az osztályozás az EU keretei között máig jól használható. Az alapvető szerződések kereteivel, illetve más széles horizontot felölelő kérdésekkel foglalkozó politikák az első kategóriába sorolhatóak, melyek közvetlen, magas szintű kormányzati tárgyalásokat igényelnek (például a közös kül- és biztonságpolitika). A közös mezőgazdasági politika a második fajta klasszikus példája. A kiterjedt hálózattal bíró, és erős érdekérvényesítő képességgel rendelkező ágazatban a nemzeti kormányok által befizetett összegeket az EU keretei között az adott politika közösen elfogadott elveinek megfelelően osztják el. Az újraelosztási típusú politikák ettől lényegében abban térnek el, hogy itt új elemként megjelenik a gazdagabb régióktól a szegényebb térségek felé irányuló támogatás motívuma, melynek legtipikusabb példái a regionális politika strukturális és kohéziós alapjai. Végül az utolsó, legátfogóbb kategóriában egy-egy politika elsősorban valamely adott szakterület részletes jogi szabályozását, uniós szintű harmonizálását célozza, s formálásában gyakran az Európai Bíróság is hatékony szerepet vállal.

2. Általános fejlődési tendenciák és sajátosságok

A különböző kategorizálási módszerek jól rávilágítanak arra a fejlődési folyamatra is, amelynek során a közösségi és uniós politikák kialakultak. Az Európai Közösség (EK) megalakulásakor fennálló történelmi helyzetben nyilvánvalóan más prioritások fogalmazódtak meg, mint a fokozatosan tizenöt, 2004. május 1-jétől huszonöt, majd 2007 januárjától huszonhét tagúvá (2013 nyarától pedig várhatóan 28 tagúvá) bővülő Európai Unióban. Az eredeti politikai és gazdasági feltételrendszer mára gyökeresen megváltozott. Az EK létrehozásának kontextusa; a szén- és acélipar, valamint az atomenergia közös keretben való fejlesztése, a valamennyi résztvevőre kiterjedő vámunió gondolata, a mezőgazdasági szektor kiemelt jelentősége az 1950-es években politikai és gazdasági szempontból egyaránt indokolt és stratégiailag megalapozott volt. Az azóta eltelt évtizedek alatt fokozatos – bár nem egyenletes – változásnak lehettünk tanúi. A prioritások átalakulásának mértékét jól érzékelteti az eredeti célkitűzéseknek és a 2000 márciusában meghirdetett, majd 2005 tavaszán megújított „Lisszaboni Stratégia”, illetve az ezt felváltó, 2010-ben elfogadott „Európa 2020 Stratégia” fő motívumainak az összehasonlítása. Az uniós politikák egyfelől követik, másfelől bizonyos fokig maguk is formálhatják saját közegüket, a gazdasági és társadalmi viszonyokat. A kezdeti időszak problémái részben azóta rendeződtek, részben irrelevánssá vagy legalábbis jóval kisebb súlyúvá váltak, és merőben új feladatoknak adták át helyüket. A Lisszaboni és az Európa 2020 Stratégia[2] ezért a közelmúlt informatikai robbanásából eredő, valamint az utóbbi néhány évben megjelent általános pénzügyi és gazdasági válság, és ezen belül az euroövezet válságának kezelésére, illetve az ezzel együtt járó szociális kihívásokra összpontosít. Összességében az ezekkel szembeni közösségi fellépés javasolt céljait és eszközeit magába foglalva intelligens, fenntartható, inkluzív növekedést céloz meg. Mégpedig nem csupán átlalánosságban, hanem konkrét, számszerűsített célkitűzéseket is meghatározva a 2011–2020-as időszakra:

– a 20–64 éves nők és férfiak foglalkoztatási rátájának 75%-ra emelése, többek között a fiatalok, az idősebb munkavállalók és az alacsony képzettségű munkavállalók nagyobb mértékű foglalkoztatása, valamint a legális migránsok fokozottabb integrációja révén;

– a kutatás és fejlesztés feltételeinek javítása, különösen azt célozva, hogy e területen a köz- és a magánszféra beruházásainak együttes mértéke a GDP 3%-a legyen;

– az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának az 1990-es szinthez képest 20%-kal való csökkentése, a megújuló energiaforrások arányának 20%-ra való növelése a teljes energiafogyasztásra vetítve, és az energiahatékonyság 20%-kal történő növelése érdekében tett lépések; továbbá az EU vállalja, hogy határozatot hoz arról, hogy a 2012 utáni időszakra vonatkozó globális és átfogó megállapodáshoz való feltételes felajánlásaként 2020-ra az 1990-es szintekhez képest 30%-os csökkentést tűz ki elérendő célként, feltéve, hogy más fejlett országok is kötelezettséget vállalnak a kibocsátás hasonló mértékű csökkentésére, és ahhoz a fejlődő országok is megfelelő mértékben hozzájárulnak felelősségeik és képességeik szerint;

– a képzettségi szint javítása, különösen törekedve a korai iskolaelhagyás arányának kevesebb mint 10%-ra való csökkentésére, és legalább 40%-ra növelve a felsőfokú vagy annak megfelelő végzettséggel rendelkező 30–34 éves korúak arányát;

– a társadalmi befogadás elősegítése, mindenekelőtt a szegénység csökkentése révén legalább 20 millió embert emelve ki a szegénységi küszöb és a kirekesztődés általi fenyegetettségből.

Ezeknek a céloknak az elérése érdekében a tagállamoknak évente nemzeti reformprogramot kell készíteniük.

Az új stratégiától azt remélik, hogy ennek segítségével az EU a jelenleginél versenyképesebb és dinamikusabb, tudásalapú gazdasággá válhat, miközben ezzel párhuzamosan a fenntartható fejlődést, a munkahelyek minőségének és számának emelkedését és a szociális kohéziót is biztosítani tudja. Ehhez nyilvánvalóan összeurópai szinten az innovációs és versenyképesség fokozására, az európai szociális modell modernizálására, valamint a fenntartható gazdasági növekedést szolgáló makrogazdasági politikára lenne szükség.

Világosan érzékelhető, hogy az egyre újabb politikák kidolgozására nagy hatást gyakorol a világpolitika és a világgazdaság általános trendje is. Az első lépések nagy részét a második világháború utáni tartós béke biztosítása és a Szovjetuniótól való félelem, a „Lisszaboni Stratégiát”, majd az Európa 2020 Stratégiát azonban már elsősorban az USA-val szembeni európai hátrány csökkentésének kísérlete és a feltörekvő ázsiai versenytársak, elsősorban Kína által megjelenített kihívás motiválta. Ugyanakkor, bár kimondatlanul, de szerepet játszott ennek az akcióprogramnak az elfogadásában az Unió keleti bővítésétől való – esetenként irracionális – „félelem” is. A Szovjetunió 1989–90-es összeomlása utáni új európai helyzet kezelésére az Európai Unió ugyanis jó ideig nem adott határozott, meggyőző választ. A kontinens több mint negyven éven át elnyomott és ennek következtében gazdaságilag elmaradottabb keleti felének gyors integrálása helyett a 90-es években az EU elsősorban a már meglévő „nyugat-európai” struktúráinak tökéletesítésére és elmélyítésére összpontosított. A bővítési folyamatot csak ennek alárendelve, erősen korlátozott anyagi erőforrások bevonásával és a lehetségesnél lassabban vitte előre. Természetesen ennek látszatát gondosan kerülte, s ezért retorikai szinten folyamatosan „aktív támogatásáról”[3] biztosította a közép- és kelet-európai országok vezetőit. A bővítési politikának az ebben az időszakban a többi politikához viszonyított jelentőségét jól érzékeltette a megvalósításukra fordított anyagi erőforrások összehasonlítása. A közép- és kelet-európai térség támogatását és fejlesztését célzó legnagyobb EU-akcióprogram, a PHARE-program költségvetése 1990 és 1999 között a térség történelmi átalakulásával párhuzamosan együtt tizenhárom tagúra bővült kedvezményezetti kör számára 10,2 milliárd ECU/euró[4] volt. Ebből a tíz közép- és kelet-európai uniós tagjelölt 9 milliárddal részesedett. Ez nagy összegnek tűnhet ugyan, de egészen más dimenzióba kerül, ha öszszevetjük az Unión belüli elmaradottabb térségekbe irányított támogatások, illetve a különböző uniós és közösségi politikák költségével. Ugyanebben az időszakban, tehát 1990 és 1999 között csak a strukturális politika és a közös mezőgazdasági politika keretében az említett összeg több mint 60-szorosát, 556 milliárd ECU/euró támogatást osztottak szét (216 + 340 milliárdos megoszlásban) az EU-n belül. Másfelől megközelítve, az 1990 és 1999 között a tíz közép- és kelet-európai tagjelölt ország 100 millió lakosának juttatott 9 milliárd ECU/euró csupán mintegy harmadát (38%-át) teszi ki a 10 millió lakosú Görögország számára ugyanezen évek alatt rendelkezésre bocsátott 23,6 milliárd ECU/euró összegű strukturális támogatásnak. Vagyis, amíg a jelöltek esetében az egy főre jutó éves támogatás átlaga 9 euró volt, addig Görögország esetében annak 26-szorosa, 236 euró.[5]

A térségből elsőként csatlakozó országokkal folytatott tárgyalások 2002. év végi lezárását követően, illetve az EU 2006 utáni új pénzügyi perspektívájának kidolgozása során ez a helyzet változott. A 2004-től, majd a 2007-től belépő új tagállamok számára a korábbinál jelentősebb forrásokat helyeztek kilátásba, noha ez sem éri el a mediterrán bővítések során biztosított támogatási szintet. A fenti adatok különösen érdekesek a jelenlegi görög (és bizonyos fokig portugál/spanyol) válság fényében, komoly kérdéseket felvetve a támogatások hatékony felhasználásával, illetve az adott országok integrációs politikájával kapcsolatban. Az Európai Bizottság 2011 júniusában előterjesztett javaslata (http://ec.europa.eu/budget/biblio/documents/fin_fwk1420/fin_fwk1420_eu) a következő, 2014-től induló többéves pénzügyi keretről már figyelembe veszi az utóbbi 2-3 év általános gazdasági válságát, a különböző tagállami tapasztalatokat, és a korábbinál jobb egyensúlyt céloz meg a 27-ek (ill. 28-ak) között.

A közösségi és az uniós politikák jól kivehető, noha korántsem egyenletes fejlődési ívet leírva keletkeztek. Már az EKSZ tartalmazta a közös agrárpolitika és a vámunió szilárd alapjait, s az 1950-es és 1960-as évek ezek kiteljesítése jegyében teltek el. Az európai integráció térnyerésével az azt követő évek, évtizedek során egyre újabb területekre vonatkozóan született európai szintű szabályozás. Az Európai Közösségeket eredetileg a gazdasági integrációt célzó politikák (low politics) megvalósítására hozták létre, a külpolitikai ügyek, a „magas politika” (high politics) kezelése szigorúan tagállami kompetencia maradt, és a hidegháborús időszakban elsődleges fóruma a NATO volt.[6] A Közösségek, majd az Unió fokozatos fejlődése azonban az élet mind szélesebb területeit kezdte érinteni, és az újabb politikák kialakulásával egyre nehezebbé vált az eredeti koncepció fenntartása. A közös belső piac kialakulásától az egységes piac gondolatának megjelenéséig terjedő időszak fejleményeit az Egységes Európai Okmány foglalta egységes jogi keretbe. Az egységes piac logikája automatikusan vezetett az EU kompetenciáinak kibővüléséhez. Ez a fokozatos eltolódás a tagállamoktól az Európai Unió felé értelemszerűen a nemzeti kormányok befolyásának erodálódásával járt. Az 1990-es évek végére az Európában érvényesülő szabályozórendszerek mintegy 80%-a EU-szintűvé vált.

Az 1991-ben aláírt és több tagországban csak heves viták után hatályba lépett maastrichti Európai Uniós Szerződés egyfelől konszolidálta az addigi eredményeket, másfelől a szervezet nagyléptékű átalakításával párhuzamosan nagyszabású új politikákat hozott létre.[7] A gazdasági és pénzügyi unió, a közös vízumpolitika és több más új terv felbukkanása minőségi ugrást is jelzett az európai integráció történetében, s minden bizonnyal nem véletlen, hogy éppen a Maastrichti Szerződés ratifikációja váltott ki néhány országban (elsősorban a Szerződést csak másodszori próbálkozásra jóváhagyó Dániában és a szöveget elsőre, de csupán minimális többséggel jóváhagyó Franciaországban) Európa-ellenes indulatokat. Az új politikák megjelenése sok más hatásuk mellett együtt jár bizonyos korábbi politikák háttérbe szorulásával is. Néhány kisebb súlyú politika térvesztése mellett jól példázza ezt a mezőgazdasági politika, amely ugyan költségvetését és más faktorait tekintve továbbra is az egyik leglényegesebb tényező, korábbi „mindenható” jelentősége azonban a gazdasági és pénzügyi unióhoz fűződő előkészületek fölgyorsulásával mégis érezhetően megváltozott.

Az 1997 nyarára megszülető Amszterdami Szerződés újabb területeken irányzott elő közös szabályozást. Így például megjelent a foglalkoztatáspolitika, amelynek keretei között a tagállamok kötelezettséget vállaltak egy összehangolt foglalkoztatási stratégia kidolgozására, munkahelyteremtést ösztönző intézkedések megtételére, illetve idevágó éves jelentések közreadására stb. A 2003. február 1-jén hatályba lépett Nizzai Szerződés további előrelépést hozott többek között a szociális politika számottevő kibővítésével és a közös kereskedelmi politika hatásköri módosításával. A 2007 decemberében aláírt, de csak ismét igen viharos ratifikációs folyamatot követően, 2009. december 1-jén hatályba lépett Lisszaboni Szerződés szintén igen komoly változásokat hozott egyfelől az uniós intézményrendszer tekintetében, másfelől – részben ennek következményeként – magukat az uniós politikákat illetően is. Ezek részleteit az egyes fejezetek tárgyalják részletesen.

Az Európai Unió 2004-es, illetve 2007-es bővítése új helyzetet jelent a közösségi és uniós politikák további alakulására vonatkozóan is. A „tizenötök” egy része továbbra is tart attól, hogy az új országok csatlakozása következtében az EU-költségvetés haszonélvezőjéből nettó befizetővé válik, vagy befizetései tovább növekednek. Ez a félelem enyhe formájában már az Amszterdami Szerződés tárgyalásai során is érzékelhető volt, de a bővítéshez közeledve fokozatosan erősödött, és kihatott a csatlakozási tárgyalásokat lezáró koppenhágai megállapodás tartalmára és az EU-politikák jövőjének alakulására egyaránt.

A közösségi és uniós politikák prioritási területeinek változását jól mutatja a megvalósításukra szánt források elemzése. Az EK első ötéves pénzügyi perspektívája, az ún. Delors I csomag az 1988 és 1992 közötti időszakban lényegesen módosította az egyes költségvetési tételek viszonyát, és a periódus végére a közösségi GDP 1,2%-ában rögzítette a kiadások felső határát. Míg 1988-ban a mezőgazdasági politikára 60%-ot, a Strukturális Alapokra pedig 17%-ot fordítottak, addig 1992-re ez az arány 52%-ra és 27%-ra változott. Ezzel párhuzamosan megduplázták a kutatási kiadásokat is, amelyek 4%-ra növekedtek. Az 1993–1999 között érvényben lévő Delors II csomag a Maastrichti Szerződés újításainak (EMU, Kohéziós Alap stb.) következtében a strukturális és kohéziós politikák forrásait 35%-ra növelte, míg a mezőgazdasági támogatások aránya 45%-ra csökkent. Időközben a költségvetés felső határát is némileg megnövelték: az új érték az EU GDP-jének 1,27%-a lett, melyet azonban sosem használtak még ki teljesen.

A 2000-től 2006. december 31-ig tartó költségvetési csomag, az ún. Agenda 2000 kialakítása során már az Unió bővítésével is számoltak, de a költségvetési plafont nem emelték meg, és nem csökkentették a mezőgazdasági kiadások arányát sem. A bővítés céljaira összesen mintegy 3,5 százaléknyi forrást különítettek el, elsősorban az ún. „előcsatlakozási támogatás” formájában, melyet azonban nem használtak ki teljes mértékben. Az új tagállamok belépése és a nemzetközi gazdasági helyzet alakulása a 2007-től induló új pénzügyi perspektíva kidolgozása során teljesen friss megközelítést tett volna szükségessé, de ez csak részben valósult meg (részletesebben erről lásd a fejezet végét). A várhatóan 2014-től érvényes új többéves pénzügyi keretre vonatkozóan 2011 nyarán egyelőre csak az Európai Bizottság júniusban közzétett javaslata és a tagállamok első reakciói ismertek, de a most induló kemény tárgyalássorozat végére minden bizonnyal jelentős változások következnek be.

3. A szabályozó típusú politikák

A szabályozó típusú politikákkal kitüntetett szerepük miatt külön is foglalkozunk. Megjelenésük viszonylag korai fejlemény, noha a Római Szerződésben még az elosztó típusú politikák domináltak. Az idő előrehaladtával azonban egyértelmű trenddé vált a szabályozó típusú politikák előtérbe kerülése. Ez a tendencia több párhuzamosan fennálló, egymást erősítő okra vezethető vissza. Az EU költségvetése rendkívül szoros, és már az Agenda 2000 csomag vitája során láthatóvá vált, hogy a tagállamok többsége a legkisebb készséget sem mutatta a növelésére, sőt a nettó befizetők minden eszközzel saját hozzájárulásuk korlátozására törekedtek. Ugyanez a trend vált nyilvánvalóvá a 2007-től induló költségvetési periódusról folytatott viták során, és hasonló helyzettel kell szembenéznünk a 2014-től érvényes új többéves pénzügyi keret most induló tárgyalásain. Ez nem tette lehetővé az elosztó, illetve kiadásközpontú politikák tetszés szerinti növelését, sőt egyre inkább éppen ezek csökkentése vált céllá. Az Unió keleti bővítése is ebbe az irányba hat, és ez adta a csatlakozási tárgyalások késleltetésének egyik motivációját is. A közös mezőgazdasági politika vagy a regionális politika változatlan formában való kiterjesztése az újonnan csatlakozó országokra ugyanis számottevő költséggel járt volna, amit a „régi” tagországok egy része nem kívánt fedezni. E dilemma feloldására az is fölmerült, hogy a tárgyalások halasztásával nyert idő alatt az érintett politikákat megváltoztatva ezeket „költségkímélőbbé” tegyék.

A 90-es években az USA-ban tapasztalható látványos, az európainál jóval dinamikusabb gazdasági fejlődés szintén hozzájárult ahhoz, hogy az Európában hagyományosan előtérben lévő újraelosztási és stabilizációs célokat szolgáló politikákra a korábbinál kisebb hangsúly helyeződjön. Fontos tényezőként kell számba venni továbbá, hogy egyebek között a nagy nemzetközi, multinacionális vállalatok is felismerték, hogy alapvető érdekük az egész Európára kiterjedő egységes szabályozás, az országonként eltérő nemzeti szabványok helyett mindenütt azonos szabványok elfogadtatása.

Az EU költségvetése az Unió összesített nemzeti termékéhez viszonyítva nemcsak nagyon kicsiny, de rendkívül kötött is. A teljes összeg igen jelentős részét a mezőgazdasági politikához fűződő kötelező jellegű kifizetések teszik ki, és a maradék túlnyomó része szintén eleve meghatározott. A szabályozó típusú politikák az uniós büdzsé és a Bizottság számára igen limitált költséggel járnak, ugyanakkor a nemzetek feletti uniós érdeket megtestesítő Bizottságot jelentős befolyáshoz juttatják ezek kidolgozásánál és végrehajtásuk ellenőrzésénél egyaránt.[8] A szabályozórendszerek felállításának és működtetésének tényleges költségeit ugyanis általános szinten a tagállamoknak, az egyes területekre vonatkozóan pedig közvetlenül az érintett vállalatoknak kell fedezniük. A pénzügyi költségeken túl ez érvényes lehet egy-egy projekt „politikai költségére” is. Joggal merül fel hát a kérdés: miért kezdeményezik esetenként olyan területek egységes szabályozását is, amelyeknél ez eredetileg nem volt tervbe véve? A legkézenfekvőbb válasz abból a felismerésből adódik, hogy az egyre intenzívebb ország- és vállalatközi kapcsolatok korában az egységes szabályozás költségei uniós szinten összességében alacsonyabbak, mint a különböző mechanizmusok hoszszú távú fenntartása. Hozzájárul ehhez a szabályozásból adódó kötelezettségek betartásának ellenőrzésével kapcsolatos problémák megoldásának igénye. Az együttműködő államoknak vagy vállalatoknak általában nincs kellő bizalmuk a másik fél nemzeti hatóságainak pártatlanságában, ezért inkább nemzetközi ellenőrzési mechanizmusok létrehozását támogatják. Ezek legfőbb kigondolója és végrehajtója legtöbbször maga az Európai Bizottság.

A közösségi szabályozás páratlan fejlődésen ment keresztül. 1970-ig 25 irányelv és mintegy 600 rendelet volt hatályban. 1975-re ez a szám 50 irányelvre és 1000 rendeletre növekedett, míg 1985-től az 1990-es évek első feléig kb. évi 80 irányelv és 1500 rendelet született.[9] Az egységes piac kereteinek kialakítását követően ez a jogalkotási ütem viszszaesett, de az 1990-es évek elejére már csak a nemzeti jogalkotás mintegy 20–25%-a volt független az EU-tól. A 2004-ben csatlakozott tíz, majd a 2007-ben taggá váló két új ország (Románia és Bulgária) jogalkotási folyamatát megvizsgálva igen hasonló, sőt esetenként ennél is jelentősebb függőséget találunk. Az Európai Unióhoz való csatlakozás által megkövetelt jogharmonizációs folyamat a tagjelöltektől rendkívül nagy szakmai és anyagi erőfeszítést kíván. A mindegyikük számára kötelezően kidolgozandó ún. Acquis Átvételét szolgáló Nemzeti Program[10] mind 1999-ben, mind az ezt követő években országonként több ezer oldalon taglalta az uniós jogszabályok átvételéhez szükséges teendőket. Az egy-egy adott területre érvényes szabályozórendszerek meghatározása komoly előnyöket vagy hátrányokat jelenthet a piac szereplőinek. Érthető tehát, ha valamennyien a maguk számára kedvező körülményeket próbálnak teremteni. Ez állhat bizonyos már létező jogszabályok módosításának megkísérlésében, de a legelső cél az alapkoordináták rögzítésének befolyásolása. A legtöbb esetben minden tagállam vagy vállalat az általa preferált vagy nála meghonosodott gyakorlat európai szintre emelését próbálja elérni, hiszen ezzel jelentős előnyre tehet szert versenytársaival szemben. A lobbizás esélyeit nagymértékben növeli, ha ennek fő iránya hasonló a Bizottság által képviselt elképzeléshez.

4. A politikaformálás főszereplői

Elvileg egyértelműen az Európai Bizottság rendelkezik kezdeményezési joggal az EU politikáit illetően. Valójában közvetett módon az integrációs folyamat bármelyik szereplője élhet kezdeményezéssel, sőt a gyakorlat azt mutatja, hogy a létező politikák csupán mintegy 5–10%-a tekinthető a Bizottság saját, spontán, külső ráhatások nélküli kezdeményezésének. A legtöbb javaslat a központi kormányzati rendszereken át maguktól a tagállamoktól vagy a politikaformálás többi résztvevőjétől, a különböző érdekcsoportoktól, lobbiszervezetektől, regionális vagy helyi szervezetektől származik. Formailag természetesen ezekben az esetekben is a Bizottságon és a többi illetékes uniós intézményen keresztül kell lebonyolítani a folyamatot, vagyis az egy-egy politika gerincét kirajzoló vagy részleteit pontosító rendeletekre és irányelvekre a Bizottságnak kell javaslatot tennie, s ezek a Tanács döntését és az Európai Parlament (a továbbiakban: EP) jóváhagyását követően léphetnek életbe.[11] Ebben a sokszereplős, rendkívül összetett folyamatban tág tere nyílik a lobbizásnak, és a tapasztalatok szerint ezzel valamennyi résztvevő élni próbál, igaz, nem egyforma sikerrel. Az újonnan csatlakozó tagországoknak elemi érdekük ezeknek a technikáknak a minél gyorsabb és hatékonyabb elsajátítása, mert csak így válhatnak az EU-tagság konkrét előnyeit jól kihasználó szereplőivé az integrációs mechanizmusnak.

A szereplők között első helyen magukról az uniós intézményekről kell szólni,[12] melyeknek úgy kell voltaképpen hagyományos állami közfunkciókat ellátniuk, hogy különleges státusuknál fogva nem, illetve alig támaszkodhatnak annak a társadalomban mélyen gyökerező autoritására és eszköztárára.[13] Az EU intézményei szoros szimbiózisra ítéltettek ugyan, ám sajnos fejlődésük ellenére mindmáig nem jelennek meg valóban koherens, egymást erősítő egészként sem egymáshoz való viszonyukat, sem saját belső viszonyaikat tekintve. A Lisszaboni Szerződés hatálybalépését követően is túlzott mértékű közöttük a rivalizálás, és alapvető közös jellemzőjük a fragmentáltság.

4.1. A Bizottság

A főszerepet mindmáig a „kvázi-kormányként” működő Bizottság játssza, ám ennek a kezdetekkor még meglévő egységes identitása idővel megrendült. Az egyes politikákért felelős különböző főigazgatóságok (egy nemzeti struktúrában tulajdonképpen a szaktárcák megfelelői) eltérő tulajdonságokat és munkamódszereket fejlesztettek ki, sajátos érdekstruktúrák épültek ki körülöttük, és az adott szektor általános jellemzőihez egyre közelebb kerülve mind kevésbé lettek figyelemmel a „közös” érdekre. A koherencia fokát és a hatékonyságot a megengedhetőnél esetenként nagyobb mértékben befolyásolták egy-egy terület vezetőjének, illetve magának a Bizottság elnökének személyes kvalitásai. Nehezíti a Bizottság helyzetét, hogy az uniós politikák sikeres végrehajtását vagy az EU egyéb területein elért eredményeit a tagállamok mind a hazai politikai arénában, mind a nemzetközi fórumokon saját erőfeszítéseik gyümölcseként mutatják be, míg bármifajta kudarcért szinte kivétel nélkül megpróbálják a felelősséget a Bizottságra hárítani.

A sokasodó problémák és szektoronként változó hatékonysága ellenére a Bizottság egyértelműen kulcsfontosságú tényező maradt, és fő referenciapontját jelenti az európai integrációval foglalkozó legkülönfélébb állami és nem kormányzati szervezeteknek, illetve üzleti és érdekcsoportoknak egyaránt. A Bizottság végső fokon természetesen csak a tagállamok által meghatározott kereteken belül mozoghat, de a gyakorlatban e mozgástér szoros együttműködésük eredményeként ölti fel végleges alakját. Az is jól látható, hogy az évtizedek során változatos technikákat fejlesztett ki paraméterei kitágítására,[14] illetve befolyásának növelésére olyan területeken is, amelyek eredetileg szigorúan tagállami kompetenciába tartoztak. Ennek érzékeltetésére az egyik legkézenfekvőbb példát az információs és telekommunikációs politika átalakulása adja. A tagállami kormányok itt hosszú ideig kitartóan, erősen protekcionista módszerekkel védték hagyományos „nemzeti bajnok” vállalataikat, de az utóbbi évtizedben a Bizottság által irányított és az Európai Bíróság által szükség esetén proaktívan értelmezett, fokozatosan „beszivárgó” uniós rendeletek komplex, liberális európai szabályozáshoz vezettek. Némileg hasonló folyamat kezd kibontakozni 2010-től az energiapolitika területén. Az egyes politikák megindításához és kezeléséhez szükséges konkrétumokat tekintve arról sem feledkezhetünk meg, hogy a Bizottság felelős a helyes időzítés és a megfelelő eszközök megválasztásáért, valamint az indító javaslatok megszövegezéséért.[15] Mindez tág manőverezési lehetőséget biztosít a magasan kvalifikált, soknemzetiségű szakértőkből álló intézménynek arra, hogy az „európai érdeket” esetenként a szűkebb nemzeti érdekek fölé helyező megoldásokat dolgozzon ki és fogadtasson el.

4.2. A Miniszterek Tanácsa

A Miniszterek Tanácsával kapcsolatban bizonyos tekintetben a Bizottságéhoz hasonló „széttöredezési” folyamatot figyelhetünk meg. A Tanács különböző formációi eltérő súlyúak, megközelítési módjuk változó. Az Általános Ügyek Tanácsa (a továbbiakban: ÁÜT) egyfelől az EU külkapcsolatainak a LSZ miatti átalakulása (az új Európai Külügyi Szolgálat létrejötte), másfelől az egyre újabb politikák és kompetenciák megjelenése miatt egyre kevésbé tudja megfelelően ellátni koordináló szerepét. Az ágazati tanácsülések (közlekedés, mezőgazdaság stb.) gyakran specifikus munkamódszereket használva az adott ágazat ügyeinek vitelére összpontosítanak, és egészen a közelmúltig egyre kevésbé voltak képesek más ágazatok érdekeit is figyelembe vevő, az uniós mechanizmus egészére érvényes koherens megoldások elfogadására. Az állam- és kormányfőkből álló Európai Tanácsot nem kis részben éppen ezeknek a problémáknak a kezelésére hívták életre az 1970-es évek közepén. Átmenetileg ez viszonylag hatékony megoldásnak bizonyult, de az 1990-es évek második felétől a LSZ életbe lépéséig ismét, ráadásul felerősödött formában kellett ezekkel szembesülnünk. Az LSZ által létrehozott új funkció, az Európai Tanács Elnöke, valamint a LSZ egyéb strukturális változtatásai az eddig eltelt rövid idő alatt bizakodásra ad okot, a koordinációs szerep erősödését mutatja. A Tanács Főtitkárságának az utóbbi években látványosan növekvő szerepe is segíti a problémák egy részének megoldását, noha egyben más gondokat vet fel. A TF ugyanis informálisan egyre inkább a Bizottság ellensúlyának szerepkörét betöltve kezdi megkérdőjelezni a hagyományos kompetenciákat, és az Unió kormányközi jellegének aránytalan megerősödéséhez vezethet. A Tanácsnak az EU-politikákhoz kapcsolódó funkcióit összegezve mindazonáltal azt láthatjuk, hogy ezek irányának meghatározásában, végrehajtásukban és ellenőrzésükben egyaránt erős pozícióban van, és a minősített többségi szavazással történő döntéshozatal általánossá tétele a korábbinál rugalmasabbá és hatékonyabbá tette.

4.3. A nemzeti kormányok

A Tanács tagjait „delegáló” nemzeti kormányok szerepe meghatározó jellegű az uniós politikák életre hívásában és alakításában. Tagállamonként és időszakonként igen változó azonban ennek gyakorlati megvalósítása. Az „euro-pesszimista” korszakokban a tagállami magatartás inkább a felelősség áthárítása, az integrációs folyamat visszaszorítása felé hajlik, míg felfutó periódusokban nagyobb esélye van esetenként akár komolyabb áldozatokat is követelő új politikák elfogadásának, sőt kezdeményezésének. Tagállamok vagy országcsoportok időről időre kísérletet tesznek egy-egy, a nemzeti kontextusukban kiemelkedően fontos szabályozási tárgykör vagy politika európai szintre emelésére vagy már meglévő kezdeményezések előtérbe helyezésére. Így a skandináv államok következetes élharcosai az uniós környezetvédelmi politika kiteljesítésének, Nagy-Britannia a piac liberalizációjának, és így tovább. Az elnökségi periódusok jó alkalmat adnak az ezt a funkciót ellátó ország preferenciáinak közös prioritássá tételére, bár gyakran csupán átmeneti jelleggel. Finnország 1999-es kezdeményezését az Unió „északi dimenziójának” erősítésére 2000-ben Svédország, 2002-ben pedig bizonyos fokig Dánia is folytatta, de ez sem a közbenső időszakokban, sem utána nem került előtérbe. A Portugália által megindított „Lisszaboni Stratégia”, majd az ezt felváltó Európa 2020 Stratégia azonban mindmáig a figyelem középpontjában maradt. Érdekes lesz figyelemmel kísérni a 2011-es magyar elnökség olyan fontos kezdeményezéseit, mint a Duna Stratégia vagy az Európai Roma Keretstratégia sorsát éppen ezért a következő években. A tagállamoknak az egyes EU-politikákra vonatkozó preferenciáit (valamint nem utolsósorban erőviszonyaikat) gyakran jól mutatja – a Bizottság elvben „nemzetek feletti” jellege ellenére – a bizottsági tagok portfólióinak és a bizottsági adminisztráció vezető pozícióinak elosztása is. Nem véletlen, hogy például a Romano Prodi vezette testületben svéd származású biztos felelt a környezetvédelemért, finn a távközlésért, német pedig a bővítési folyamatért.

Egy-egy politika létrejöttével vagy kezelésével kapcsolatban a tagállami kormányok preferenciáinak elsődleges meghatározója mindig a hazai gazdasági-társadalmi és politikai háttér, sőt gyakran – főként a választások előtti időszakban – az adott kormánypárt érdeke. Nemritkán az is előfordul, hogy ilyen partikuláris érdekek által diktált megoldásokat európai köntösbe öltöztetve próbálnak a hazai választókkal elfogadtatni. A tagállamok diverzifikált viszonyainak és a Bizottság „egyensúlyozó” magatartásának köszönhetően azonban végül rendszerint a részérdekeken felülemelkedő közös rendezést nyernek a problémák.

4.4. Az alkufolyamat egyéb szereplői

Mindazonáltal sajnos megkerülhetetlen tény marad, hogy a bonyolult alkufolyamatok következtében erre a rendezésre általában nem az elméletileg lehetséges optimális szinten és módon, hanem jóval ez alatt, a „legkisebb közös nevező” megtalálásával kerül sor. Jelentős veszélyt rejt magában, hogy az alkukban résztvevők számának növekedésével a közös nevező szintje egyre lejjebb süllyed, s a rendszer hatékonysága így fokozatosan csökken. A minősített többségi szavazás általánossá tétele kétségtelenül segít e dilemma feloldásában és az operatív képesség megőrzésében. Teljes megoldást azonban önmagában mégsem adhat, hiszen ha bármelyik tagállamnak sorozatosan határozott akarata és érdekei ellenére meghozott uniós döntésekhez kellene alkalmazkodnia, akkor ezeknek a tényleges végrehajtása és a hazai közvélemény előtti kommunikációja bizonyosan súlyos gondokat okozna, s egyben komoly legitimációs problémákat is fölvetne. Egy ilyen folyamat előbb-utóbb pedig magát az EU-projektet sodorná veszélybe. Az egyes országok érdekérvényesítő képessége persze eltérő, az ismert tényezők (gazdasági erő, népesség stb.) mellett az általuk preferált megoldások elérése nagymértékben függ az egyes politikák hazai koordinációjának hatékonyságától. Ennek az államigazgatási szerveken túl ki kell terjednie az üzleti szféra megfelelő tájékoztatására és bevonására is.

Az üzleti szféra élénk figyelemmel követi, sőt maga is alakítja az uniós politikákat. Ezek terebélyesedésével, szakpolitikai jellegük erősödésével és az EU-struktúrák összetettebbé válásával a különböző érdekcsoportok és lobbiszervezetek szerepe is egyre növekszik. Nem pusztán ezek számának gyarapodása következett be, hanem egyre profeszszionálisabb jelleget öltve, szektoronként jól tagoltan jelentkeztek elsősorban Brüsszelre összpontosítva, de a tagállami fővárosokban is jól érzékelhető hatást gyakorolva. Mára így, egy nagyságában a washingtoni lobbikörhöz hasonlítható, de attól több tekintetben különböző jellegű és összetételű, európai integrációs ügyekre specializálódott rendkívül sűrű szövésű nemzetközi lobbihálózat jött létre, melynek tagjai között konzulens cégek, ügyvédi irodák, nagyobb önálló vállalatok, civil és zöld szervezetek, szektorális tömörülések, regionális képviseletek egyaránt megtalálhatóak. Fő céljuk az üzleti szféra és az uniós, illetve tagállami adminisztrációk közötti kapcsolatok formálása. Az egyes konkrét uniós politikákat születésüktől fogva szorosan végigkísérik és a rendelkezésükre álló eszközökkel sok esetben igen hatékonyan befolyásolják. Az egységes piac közös szabályainak kialakításakor a hagyományos lobbicégek mellett aktív, közvetlen szerepet játszottak maguk a multinacionális vállalatok is.

A politikákat formáló lobbizás több szinten zajlik. Egyik leghatékonyabb, bár kevéssé látványos módja az adott szabályozórendszer vagy „politikacsíra” technikai szintű egyeztetése már a folyamat legelső fázisában, majd ennek tudatos végigkísérése. E technikai megközelítés jegyében az érintett uniós és tagállami intézményekben jól kiválasztott nyomásgyakorlási pontokon kell beavatkozni. A „szakértői stratégia” kivitelezéséhez az adott téma teljes mélységű ismeretére és a tényleges döntéshozók legbelső körével16 való intenzív kapcsolattartásra van szükség. Az a trend, amely az utóbbi évtizedben az EU intézményeiben működő különféle szakbizottságok és specializált munkacsoportok megsokszorozódásához vezetett,[17] nagymértékben elősegíti ezt a „modus operandi”-t, amelynek közegét értelemszerűen leginkább a szakpolitikák jelentik.

A lobbitevékenység nem légüres térben folyik, az intézmények közül elsősorban a Bizottságra és az Európai Parlamentre koncentrál. Egyikük sem zárkózik el a párbeszédtől, de igyekszik ezt rendezett keretek között tartani és megfelelően szabályozni.[18] Az EP-n belül a parlamenti szakbizottságok vitáinak előkészítése kínálja erre a legmegfelelőbb terepet. A Bizottság lehetőség szerint a kisebb, individuális cégek helyett inkább az ágazati szervezetekkel vagy széles horizontot átfogó csoportokkal tart fenn kapcsolatokat, bár nem zárkózik el egyéni megkeresésektől sem. A mezőgazdasági termelők szervezete, a COPA, az információs technológiai cégeket tömörítő UNICE, az Európa legnagyobb vállalatait tömörítő ERTI[19] és a többi ehhez hasonló nagyságrendű csoportosulás véleményének megismerése szerves részét képezi az adott területre, illetve szektorra vonatkozó politikák alakításának.

Természetesen a „nagypolitikai” ügyek, mint például az EU bővítési politikája vagy a közös kül- és biztonságpolitika reformja esetében inkább ismertebb, tradicionálisabb formák kerülnek előtérbe, például a legmagasabb rangú állami vezetők négyszemközti megbeszélései. Az európai integrációs politika alakulását befolyásoló tényezők között végül megemlítendő a média is, amely rendkívül intenzív brüsszeli jelenlétével (ezer fő fölötti létszámú EU-hoz akkreditált újságíró) a korábbi „rekorder” washingtoni és New York-i sajtós létszámot is megelőzi, és közvetve jelentős hatást gyakorol mind az itteni döntéshozókra, mind pedig a nemzeti kormányzatokra.

5. Célok, funkciók, végrehajtás és ellenőrzés

Az EU-politikák céljait és funkcióit valószínűleg az állam hagyományos funkcióiból kiindulva érthetjük meg legkönnyebben. Az anyagi jóléttől és az általános társadalmi fejlettségtől, a nemzeti tradíciók által befolyásolt közfelfogástól függ, hogy az egyes országok milyen rendszert alkalmaznak. Ez történelmi korszakonként is változik. Európában hosszú ideig túlsúlyban voltak az elosztó típusú, az alkotmányos és a stabilizáló jellegű funkciók, míg az USA-ban például kezdettől fogva a szabályozás igénye állt a figyelem központjában.[20] Európában, illetve az Európai Unióban ez csak az 1980-as évek közepe után, az egységes piac kiteljesedésével válik egyre jellemzőbbé, noha a közelmúlt néhány fejleménye e módszer korlátaira is rávilágított. A túlságosan részletes vagy bizonyos tősgyökeres nemzeti szokásokkal ellentétes szabályozás ellenérzéseket szült, a politikailag vagy társadalmilag igen kényes területeken nehezen oldódó feszültségek jelentkeznek a nemzeti és az európai szintek között. Az Európai Unió politikáinak átfogó célja értelemszerűen a szabályozni vagy támogatni kívánt területek és társadalmi rétegek vagy élet- és érdekviszonyok egységes, európai szintű rendezése. A különböző politikák eltérő jellege miatt azonban bármilyen átfogó definíció csak a politika fogalmát érintő, már ismertetett megszorításokkal lehet érvényes. Egy-egy uniós politika keletkezési körülményeit vizsgálva jól látható a gyökerek különbözősége, de egyúttal az a kétségtelen tendencia is, hogy egyre több területre terjed ki az európai szintű szabályozás.

Az egyre növekvő „politikahálózat” átfogó ismerete és koordinálása, valamint a teendők végrehajtása és ennek ellenőrzése a fejlődés előrehaladtával mind nehezebbé válik. Minden politika alapelveinek elfogadását hosszú vita előzi meg, melynek végeredménye nyilvánvalóan nem egyformán kedvező az összes résztvevő számára. Az alapelvek kidolgozását követően általában ugyancsak viszonylag sok idő telik el a konkrét uniós jogi szabályozás, majd még több a specifikus tagállami jogszabályok megalkotásáig.[21] Az így létrejött összetett rendszer, a vállalt kötelezettségek betartásának ellenőrzése egyre nehezebben megoldható. Nem ismeretlen jelenség, hogy bizonyos számukra kedvezőtlen szabályok hazai bevezetésével az ezeket eredetileg ellenző, de végül az uniós szintű vitában alulmaradt tagállamok késlekednek, és végrehajtásukra sem fordítanak elegendő figyelmet.

Az uniós politikák végrehajtásának ellenőrzésében az ezért felelős szervek mellett kitüntetett szerepet játszik az Európai Bíróság. A tagállamok vonakodó magatartása hoszszú ideig nem járt különösebben súlyos következményekkel. Az 1990-es évektől azonban egyre nagyobb hangsúly helyeződött erre a problémakörre. Közismert, hogy bizonyos tagországok teljesítménye a többiekénél lényegesen gyöngébb, ami egyrészt az általános politikai kultúrák, másrészt a tényleges végrehajtási képességek különbözőségéből fakadt. Az egységes piac létrehozásához szükséges jogszabályok átvételének és végrehajtásának helyzetéről a Bizottság kezdeményezésére 1997-ben született meg az eddigi legnagyobb szabású monitoring program, az Egységes Piaci Eredménytábla. Figyelemre méltó módon ennek adatai már az első évben azt mutatták, hogy a „föderatív Európa” létrehozásának olyan élharcosai, mint Belgium, Luxemburg vagy Németország, a tényleges megvalósítás tekintetében a sereghajtók közé tartoztak, míg az euroszkeptikusnak minősített Dánia és Svédország csaknem százszázalékos teljesítményt nyújtott. Az EU alapító tagjai közül az 1997 márciusa és 1998 márciusa közötti időszakban Francia- és Olaszország 78, illetve 60 esetben részesült „figyelmeztető levélben” (letter of formal notice) a belső piaci szabályok megsértése miatt, és az Európai Bíróság kilenc-kilenc elítélő ítéletet hozott ellenük, míg az EU „örök kívülállójának” tartott Nagy-Britannia esetében ez huszonöt, illetve egy alkalommal fordult elő.[22]

Az 1997-et követő időszakban tapasztalt huzamosabb fejlődés után a 2003-as adatok[23] némileg romló tendenciát mutattak. 2003 közepén összesen mintegy 1600 szabálysértési eljárás folyt a közösségi jog megsértése miatt, melyből Franciaország 220, Olaszország pedig 200 esettel részesedett, míg Svédország csupán 34-gyel. A belső piaci irányelvek átvételének késedelmét értékelő mutató tekintetében az Európai Tanács által még elfogadhatónak tartott 1,5%-on belül mindössze öt tagállam (UK, E, S, DK, FIN) volt megtalálható.

Az Európai Bíróság 2000-től a korábbinál szigorúbban ellenőrzi a közösségi jog alkalmazását. 2000 júliusában született meg az első olyan ítélet,[24] amely a Maastrichti Szerződés egy eddig sosem alkalmazott cikkelyét (EUSZ 228. cikk) felhasználva napi pénzbüntetést rótt ki a közösségi jog megsértése miatt. Görögországnak napi 20 000 euró összegű bírságot kellett befizetnie az EU költségvetésébe mindaddig, amíg a jogszabályban[25] előírt kötelezettségét nem teljesítette. A Bíróság ezzel a döntéssel egyfajta új esetjog kifejlesztését kívánta megalapozni, amely a közösségi jognak való „azonnali és teljes megfelelés” elérését célozta. Az utóbbi években további hasonló esetek (főként Görög-, Francia- és Spanyolországot érintő ügyek) kerültek a Bíróság elé. Az új esetjog kialakítására, az Európai Bíróság hatékonyságának számottevő növelésére és az ítélkezési gyakorlat szigorítására két fő ok miatt fordítanak a korábbinál nagyobb figyelmet. Egyrészt megköveteli ezt az eurózóna kialakulásából és az egységes piac kiteljesítéséből adódó szorosabb integráció, másrészt így kívánják elősegíteni azt, hogy a belső piac a 27 tagú Unióban is zavartalanul működjön. Az új tagok esetleges kötelezettségszegésük esetén valószínűleg már kevésbé számíthatnak az integráció korábbi korszakaiban érvényesülő „megértő” bánásmódra.

Itt kell megemlítenünk azt a szintén viszonylag új keletű tendenciát, amely a közösségi jog alkalmazásának decentralizálása felé mutat. A decentralizáció egyik elemét az ún. Ügynökségek felállítása képezi. Az elsők között, 1990-ben állították fel Koppenhágában a Környezetvédelmi Ügynökséget, melynek munkájában 2000 második felétől már az újonnan csatlakozó és a tagjelölt országok is részt vehettek, igaz, először csupán megfigyelői státusban, szavazati jog nélkül. Jó ideje működik már a londoni Gyógyszeripari Ügynökség és az alicantei Védjegyiroda, folyamatosan hoztak létre újabb szervezeteket (Légi Biztonsági Iroda stb.), és mára egy 43 ügynökségból álló hálózat alakult ki, konkrét tervekkel további ügynökségek létrehozására is. A gyakorlatban az ügynökségek bevonása azt eredményezi, hogy a Bizottság által előkészített és az ÁÜT vagy az Európai Tanács által jóváhagyott alapvető döntések után a politikák „menedzselésével” járó tényleges napi munka, a végrehajtás jelentős részét már az adott szakterületre specializálódott ügynökségek, illetve az eddigi gyakorlatnál sokkal inkább bevont tagállami adminisztrációk végzik. Összességében hasonló irányban alakult a versenypolitika reformja is, bár itt az igazán lényeges, nagy volumenű ügyek továbbra is megmaradtak a Bizottság hatáskörében.

6. Az uniós politikák fejlődési lehetőségei

Az Európai Unió alapvető fontosságú politikái és intézményei folyamatosan fejlődnek, és valószínű, hogy a jövőben nagyobb teret kap a differenciált integráció/megerősített együttműködés koncepciója. Az Európai Bizottság már 2003 végén kidolgozta a 2007-től megindult uniós költségvetés, az ún. „pénzügyi perspektíva” szerkezetét, prioritásait és politikai céljainak megvalósításhoz szükséges eszközeit tárgyaló javaslatát. Ennek vitáját a tagállamokban, a Tanácsban és az Európai Parlamentben 2004–2005 során folytatták le. Egyrészt átstrukturálták a korábbi kiadási fejezeteket, másrészt új tételeket emeltek be az uniós költségvetésbe. Alapvető cél volt a fenntartható fejlődés megteremtése, mégpedig oly módon, hogy egyben az európai szintű szociális, környezetvédelmi és belbiztonsági célok elérését is biztosítsák.

A jelenlegi költségvetési szerkezet fő elemei közül továbbra is a mezőgazdaság jelenti az egyik legnagyobb kiadást, de súlya a korábbiakhoz képest csökkent. A közös mezőgazdasági politikához és a vidékfejlesztéshez tartozó kiadásokhoz hozzákapcsolták a halászati és környezetvédelmi kiadásokat is, amelyek így együttesen a költségvetés mintegy 40%-át jelentik.

Konvergencia és kohézió címszó alatt hozzávetőleg hasonló összeget szántak a strukturális és kohéziós politikák folytatására, de jelentős reformokkal. Ezek fő célja a fejlődésben elmaradott régiók konvergenciájának elősegítése, valamint a regionális együttműködés és a foglalkoztatottsági helyzet javítása. A reform egyrészt a frissen csatlakozott országok felzárkóztatását, másrészt a „szegényebb” tagok (főként Portugália, Görögország és Spanyolország) elmaradott régióit támogatja.

A harmadik legfontosabb tétel egy „növekedési és versenyképességi alap” létrehozása volt. Ez alapvetően a lisszaboni és göteborgi prioritások megvalósítását célozza: a regionális versenyképesség növelésére, az oktatás, a kutatás, az információs társadalom, a transzeurópai hálózatok és belső piac továbbfejlesztésére mintegy 15%-ot fordítanak.

A további tételek kisebb volument jelentenek, bár politikai és társadalmi szempontból szintén igen fontosak: a „szabadság, biztonság és igazságosság térségének” kialakítására, vagyis főként a bel- és igazságügyek, illetve a határvédelem-megerősítésre, az EU külkapcsolataival összefüggő különböző kereskedelmi, támogatási és fejlesztési projektekre a fenti kategóriáknál kisebb hányad jut.

Az eredeti bizottsági javaslatokról igen éles vita bontakozott ki, melynek során a 2004-ben csatlakozott országok először próbálhatták meg „egyenrangú félként, és immár belülről” érvényesíteni érdekeiket. Az Unió országai és régiói között minden korábbinál jelentősebb különbségek vannak, s ennek következtében bizonyos érdekek markáns eltérést mutatnak. Alapos vizsgálatot igényelt ezért az uniós politikák továbbfejlesztése és az ehhez fűződő kritériumok, illetve prioritások meghatározása.

Hasonló elvek alapján készül a jelenlegi, 2014-ig tartó költségvetési periódus utáni újabb többéves pénzügyi keretre vonatkozó javaslat, amelyet 2011 júniusában tett közzé az Európai Bizottság. Jó esély van arra, hogy a most induló vita végeredményeként az uniós tagságtól remélt közép- és hosszú távú források nem járnak az új tagállamok számára beszűküléssel, noha az is látható, hogy a pénzügyi-gazdasági válság miatt az eredetileg remélt ütemben sem tudnak növekedni.

Ugyancsak elsőrendű fontosságú a kiadások felső határának meghatározása, mivel ettől függ, hogy finanszírozhatóak-e az érintett időszakban tervezett közösségi és uniós politikák. A logika azt diktálta volna, hogy az Unió bővítéséből adódó finanszírozási többletigények, az így megjelenő új kihívások (külső határok fokozott védelme stb.) és az eddigi politikák folytatása összességében a korábbi EU költségvetési plafon emelését eredményezze. Ezt azonban nem sikerült elérni, mivel a nettó befizetők, főként az ún. „Hatok Klubja” (Hollandia, Németország, Svédország, Nagy-Britannia, Franciaország és Ausztria) plafonemelése helyett a kiadások felső határának csökkentésére törekedett, és kitartásukat siker koronázta. Az amúgy is kemény költségvetési vitát tovább bonyolították az Európai Alkotmányos Szerződés jóváhagyásáról rendezett népszavazások. A negatív kimenetelű franciaországi és hollandiai népszavazás kedvezőtlen irányba befolyásolta a tárgyalásokat, és komoly krízishelyzetet eredményezett. Noha a Lisszaboni Szerződés hatálybalépése az intézményi kérdéseket végül megnyugtatóan rendezte, a következő többéves pénzügyi keretre vonatkozó javaslat vitája sajnálatos módon hasonló konfliktusokat ígér. A Bizottság 2011 júniusi tervezetét lényegében ugyanazok a fő nettó befizető tagállamok támadják mint korábban, már most világossá téve, hogy a bővülő taglétszám ellenére a költségvetés emelése helyett annak további megszorítására fognak törekedni.

[1] Lowi (1964). Az 1960-as évek közepén megjelent cikkre máig gyakran hivatkozik a szakirodalom.

[2] http://ec.europa.eu/europe2020/documents/related-document-type/index_eu.htm

[3] Jellemző példa Jacques Chirac francia köztársasági elnök 1997-es és 2000-es kijelentéseinek összehasonlítása Lengyelország és hazánk 2000-es csatlakozásáról. Az 1997-ben elhangzott 2000-re vonatkozó „csatlakozási ígéret” után 2000. június 27-i beszédében Chirac már úgy vélekedett, hogy „felelőtlenség volna elhamarkodni” új országok felvételét, a tárgyalások „lezárására nem szabad sajnálni az időt”, és a bővítés előtt „új élcsapatot” kell alakítani a továbblépni kívánó jelenlegi tagok részvételével. Védrine volt francia külügyminiszter szerint a korai csatlakozásra vonatkozó korábbi „felelőtlen ígéretek” csupán a „tagjelöltekkel szembeni tiszteletlenségről” tanúskodtak, mivel „senki sem gondolhatta azokat komolyan”. Az 1990-es évek második felében szinte minden Európai Tanács ülésének konklúziójában található néhány általánosság e térség történelmi fontosságáról és a bővítés „megfelelő ütemű előrehaladásáról”, de a gyakorlatban a konkrét csatlakozási tárgyalások jó ideig vontatottan, az egyes tagállamok szűk nemzeti, sőt esetenként vállalati vagy ágazati érdekeitől vezérelten folytak.

[4] Az sem tévesztendő szem elől, hogy ez a 10 milliárd euró csupán elvi keretösszeg (committment), melynek kihasználása – igaz, részben a tagjelöltek saját mulasztásai következtében – sosem történt meg teljes egészében. Ugyancsak közismert, hogy a ténylegesen felhasznált támogatások jelentős része végül nem a megcélzott kedvezményezetteknek, hanem különböző csatornákon EU tagállami vállalatok, konzulens cégek és tanácsadók számára került kifizetésre.

[5] Forrás: PHARE Annual Reports, European Council Conclusions: Edinburgh 1993, Bruxelles 1988, Community Support Framework – Greece.

[6] Részletesebben lásd: Wallace (1996) 440. o.

[7] Butt (1995) 123. o.

[8] Részletesebben lásd: Majone (1997) 263. o.

[9] Az adatokat idézi Majone (1997) 265. o.

[10] National Plan for the Adoption of the Acquis.

[11] Noha a Parlament szerepe az utóbbi évtizedekben fokozatosan növekszik, és mára együttdöntési jogkörének általánossá válásával arányosan jelentős befolyással rendelkezik, fejezetünk terjedelmi korlátai miatt sem az EP-vel, sem az Európai Bírósággal külön nem foglalkozunk.

[12] Az EU intézményeinek itt a terjedelmi korlátok miatt csak rövid áttekintésére szorítkozhatunk. Egyik legalaposabb ismertetésüknek a londoni Cartermill kiadó sorozata (The Council of the European Union, The European Commission, The European Parliament, The European Courts) tekinthető. A téma magyar nyelvű összefoglalójaként lásd: Horváth–Ódor: Az EU Szerződéses Reformja, 2. ed, HVG–ORAC, 2010, Kende–Szűcs (2007) és Szűcs (1999). Ugyancsak jól hasznosítható: Best (2000); Greenwood (1998); Moussis (2003) és Pedler (1994); Policy Making in the EU, 6th ed, Wallace–Pollack–Youngs 0UP 2010; The Government and Polities of the EU, 7th ed, Neil Nugent, Palgrave/Macmillan 2010.

[13] H. Wallace (1996) 26. o.

[14] Cram (1997) 104. o.

[15] Cram (1997) 115., 155. o.

[16] E kb. 20–30 fős kör tagjai a téma bizottsági szakértője, a felelős kabinettag, a Tanács és a Bizottság jogi szolgálatának illetékes szakértői, a főbb tagállami kulcsminisztériumok és a leginkább érintett tagállamok brüsszeli állandó képviseleteinek illetékesei és az EP illetékes tisztviselői, illetve tagjai.

[17] Erről bővebben: Van Schendelen (1998) 5–8. o.

[18] Lásd többek között az EP különböző (Nordman, Ford stb.) jelentéseit, valamint az Európai Bizottság anyagait: An open and structured dialogue between the Commission and special interest groups (93/C 63/02), és konkrét javaslatait, különösen a 2008 májusában kiadott Európai Átláthatósági Kezdeményezést: The Commission’s Register for interest representatives: http://www.ec.europa.eu/transparency/regrin, COM (2008)323 final: European Transparency Initiative: A Framework for relations with interest representatives (Register – Code of Conduct), 27 May 2008.

[19] Comité des Organisations Professionelles Agricoles Européenne – COPA; Union des Industries de la Communauté Européenne UNICE; European Roundtable of Industrialists – ERTI.

[20] Majone (1997) 268–271. o.

[21] Richardson (1997) 278. o.

[22] Single Market Scoreboard, European Commission, 1998.

[23] Single Market Scoreboard, European Commission, 2003.

[24] C–387/97, Bizottság v. Görögország [2000] ECR I-5047. o.

[25] A konkrét ügyben egy Kréta szigetén lévő város (Chania) hatóságai nem tették meg azokat a szükséges intézkedéseket, amelyeket két 1978-ban, illetve 1979-ben hozott közösségi direktíva ír elő a veszélyes és mérgező hulladék kezelésére. Az esetet részletesen ismerteti az Agence Europe és a Financial Times 2000. július 5-i száma.

I. rész

Horizontális politikák

1. fejezet

Közös keresekedelempolitika

1. A közös kereskedelempolitika fogalma, elhatárolása, szerződéses alapok

2. A közös kereskedelempolitika célkitűzései: a jogállamiság előmozdítása és a kereskedelmi liberalizáció

3. Az Európai Unió kereskedelempolitikai hatáskörei

4. A közös kereskedelempolitika eszközei

5. A közös kereskedelempolitika gyakorlata

1. A közös kereskedelempolitika fogalma, elhatárolása, szerződéses alapok

1.1. Fogalom, elhatárolás, összefüggés a vámunióval

A közös kereskedelempolitika[1] az Európai Unió (EU)[2] szabályozási tárgya az Unión kívüli államokkal folytatott kereskedelem. A közös kereskedelempolitika a nyugat-európai integráció egyik pillére,[3] ikertestvérével, a közös mezőgazdasági politikával együtt az EU legelső sikeres közös politikáit képviselik. A közös kereskedelempolitika jelentőségét növeli, hogy az EU mindmáig a világkereskedelem legnagyobb szereplője. 2009-ben Kínát messze megelőzve az EU volt a legnagyobb áruexportőr, az összes export 16,2%-a származott innen, és az áruimport területén is első helyen állt az EU, a globális import 17,4%-ával.[4] Még nagyobb az EU fölénye a szolgáltatások határon átívelő exportjával kapcsolatban, hiszen itt a globális piac 26,3%-át adja az EU-ból kiinduló export, és az import 23%-a is az EU-ba érkezik.[5] Mindez hatalmas gazdasági jelentőséggel is bír, hiszen 2009-ben csak az EU-ból kiinduló áruexport több, mint 1500 milliárd dollárt tett ki.

A közös kereskedelempolitika tartalmának körülírását nyilvánvalóan meghatározta az a körülmény, hogy az integráció alapját a vámunió képezte. A kereskedelempolitika közössé tétele ugyanis szükségszerű velejárója a vámuniónak, hiszen az Unión belüli vámok és egyéb kereskedelmi akadályok eltörlése, valamint a kifelé irányuló egységes vámtarifa megállapítása feltételezi, hogy az Unió külső határain keresztül bonyolított kereskedelem befolyásolása is közösségi hatáskörbe kerül.

Vámunió keletkezik akkor, ha több, korábban különálló vámterület (rendszerint állam) olyképpen egyesül, hogy egymás között eltörlik a vámokat és a kölcsönös kereskedelmet korlátozó más, hasonló akadályokat (pl. mennyiségi korlátozásokat), és közös külső határukon a kívülálló, harmadik országok áruival szemben egységes vámtarifát alkalmaznak, továbbá közösen kezelik a közös külső határon beszedett importvámokat és illetékeket. A korai időszakban az EGK számára a közös külső határon kivetett, a határátlépéshez kapcsolódóan kirótt fizetési kötelezettségek (elsősorban vámok) képezték közös költségvetésének legfőbb bevételi forrását.

Az EUMSZ harmadik részében (Az Unió belső politikái és tevékenységei), a II. cím (Az áruk szabad mozgása) alatt található 28. cikk (1) bekezdése kimondja:

„Az Unió vámuniót alkot, amely a teljes árukereskedelemre kiterjed, és magában foglalja a behozatali és kiviteli vámok, valamint az azokkal azonos hatású díjak tilalmát a tagállamok között, továbbá közös vámtarifa bevezetését harmadik országokkal fenntartott kapcsolataikban.”

Nemcsak a közös kereskedelempolitika szabályait, hanem az integráció valamennyi előírását a gyakorlatban az Unió vámterületén alkalmazzák. Ez alól kivételt képeznek bizonyos integrációs szegmensek, amelyeknek nem részese minden tagállam (pl. a schengeni szerződés, a gazdasági és pénzügyi unió stb.).

Az EU vámterülete gyakorlatilag megegyezik a tagállamok felségterületével, van azonban néhány területi kivétel is. Így például kezdettől fogva beletartozott a közös vámterületbe az Olasz Köztársaság területébe beékelődő San Marino Köztársaság, a Franciaország által körülölelt Monacói Hercegség (1963-tól), továbbá az ausztriai Jungholz és Mittelberg (holott Ausztria csak 1995-től tagja az EU-nak); viszont nem tartozott az EU vámterületéhez az olasz Livigno és Campione d’Italia. Politikai viták tárgya volt Nyugat-Berlin megítélése: az EU-szerződéseket ott is alkalmazták, de a Szovjetunió – szövetségeseivel együtt – minden lehetséges alkalommal hangsúlyozta a félbevágott város különleges, négyhatalmi státusát.

Mindebből következik, hogy az EUMSZ 207. cikke, mely általános jogalapot képez az Európai Unió – nem társulási jellegű – külgazdasági hatáskörgyakorlása számára, lényegében a vámunióval kapcsolatos belső integrációs hatáskörök külső megfelelőjét teremti meg. Az EUMSZ 207. cikk (1) bekezdése a közös kereskedelempolitika fogalmának és terjedelmének meghatározása helyett csupán eszköztárát mutatja be, példálózó felsorolás formájában. Ez a felsorolás – eltekintve az exportpolitikától és a vámoknál bővebb tartalommal is kitölthető liberalizációs intézkedésektől – csupa olyan kereskedelempolitikai eszközt tartalmaz, amelyek alkalmazása valamilyen módon összefügg a közös külső vámtarifával.

Ehhez képest a kívülálló országokkal kötendő megállapodások az EUMSZ 207. cikk (3) bekezdésében a „ha … tárgyalásokat kell folytatni” kitétellel jelennek meg. Ebből arra lehet következtetni, hogy az Európai Gazdasági Közösség kezdetben nemigen törekedett arra, hogy a saját érdekszféráján kívül más államokkal kétoldalú szerződéses kapcsolatokra lépjen. Ez az érdekszféra már az integráció első évtizedeiben is tekintélyes földrajzi kiterjedésű volt, beletartoztak a potenciálisan csatlakozó európai államok és a fejlett európai centrumhoz szorosabban kötődő (társult) fejlődő országok. A későbbiekben azonban az RSZ 133. cikke gyakran alkalmazott jogalappá vált harmadik országokkal kötött kereskedelmi megállapodások esetében.

A közös kereskedelempolitika tágabb értelemben a gazdaságpolitika részének tekinthető, ugyanakkor integrált gazdaságpolitikáról továbbra sem beszélhetünk, az Európai Unió nem rendelkezik átfogó közös gazdaságpolitikával. Ennek két fő oka van. Egyrészt a gazdaságpolitika teljes megvalósításához szükséges hatáskörök fontos részeit a tagállamok továbbra is maguknál tartották. Másrészt a gazdasági integráció csúcsát jelentő közös pénz megvalósításának célkitűzésében nem osztozik az összes tagállam. Az egyes nemzetgazdaságok bizonyos alapvető egyensúlyi követelményeinek összehangolását és ezek fegyelmezett betartását csupán azok az EU tagországok fogadták el, amelyek kifejezetten vállalkoztak a közös pénz, az euró bevezetésére.

A közös kereskedelempolitika emellett összefüggést mutat az EU közös kül- és biztonságpolitikai együttműködésével is, attól azonban a szabályozás tárgyát és jellegét tekintve is lényegileg különbözik. A közös kül- és biztonságpolitika[6] ugyanis általános politikai tárgyú együttműködés, mely a Lisszaboni szerződést követően is alapvetően kormányközi jelleggel működik, szemben a kifejezetten a külkereskedelem szabályozására létesült és a közösségi modell szerint működő közös kereskedelempolitikával.

1.2. Szerződéses alapok[7]

A Római Szerződés (a továbbiakban: RSZ) elfogadásakor a kereskedelempolitika a szerződés harmadik részének (A Közösség politikái) gazdaságpolitika címet viselő II. címében kapott helyet. A harmadik rész II. címe három fejezetből állt, ezek: a konjunktúrapolitika, a fizetési mérleg és a kereskedelempolitika. A gazdasági integráció egyéb területei (pl. a mezőgazdaság, a közlekedés stb.) az EK szerződés más fejezeteiben kaptak helyet. Az Európai Unióról szóló Maastrichti Szerződésben (EUSZ) új elemként megjelent a gazdasági és pénzügyi unió célkitűzése és követelményrendszere.

Az Amszterdami Szerződéssel (ASZ) konszolidált EK szerződésben a közös kereskedelempolitika immár önálló címként szerepelt (IX. cím, 131–134. cikkek). A gazdasági integráció további fontos fejezetei, például a gazdaság- és pénzügypolitika, a foglalkoztatás, az ipar, a kutatás és műszaki fejlesztés más fejezetek tárgyát képezték. Ezen a Nizzai Szerződés (NSZ) sem változtatott. Az NSZ ugyanakkor kiterjesztette a közös kereskedelempolitikát a szolgáltatások kereskedelmére és a szellemi tulajdon kereskedelemmel öszszefüggő vonatkozásaira is [RSZ 133. cikk (5) bekezdés].

A végeredményben kudarcott vallott Alkotmányszerződés ehhez képest összefüggést kívánt teremteni a kereskedelempolitika és a kül- és biztonságpolitika között azzal, hogy közös cím, a „Közösség külkapcsolatai” címet viselő III. rész V. cím alá helyezte volna át a közös kül- és biztonsági politikát (III. rész V. cím II. Fejezet) és a kereskedelempolitikát (III. rész V. cím III. Fejezet), illetve a két területre közös szabályokat is megállapított volna (III. rész V. cím I. Fejezet). A közös szabályok nem szüntették volna meg a két terület különbözőségét, de általános keretet adtak volna a külkapcsolatok különböző területeinek.

A Lisszaboni szerződés annyiban visszalép az Alkotmányszerződéstől, hogy továbbra is az Európai Unióról szóló szerződés (EUSZ) keretei között hagyja a közös kül- és biztonságpolitika szabályozását, míg a közös kereskedelmpolitika az új néven az Európai Unió Működéséról Szóló Szerződés (EUMSZ) szabályai között, az Unió külső tevékenységére vonatkozó új ötödik rész II. címe alatt található. Ugyanakkor az EUMSZ 205. cikke az EU valamennyi külső tevékenysége (így a kereskedelempolitika) vonatkozásában is a kül- és biztonságpolitika elveinek és céljainak alkalmazását írja elő.

Az EUMSZ új ötödik része a külső tevékenység körében külön címben szabályozza a harmadik országokkal való együttműködést és humanitárius segítségnyújtást (III. cím), a korlátozó intézkedéseket (IV. cím), a nemzetközi megállapodásokat, az ezek megkötésére irányuló eljárást (V. cím), az Unió kapcsolatait nemzetközi szervezetekkel és harmadik országokkal, valamint az Unió küldöttségeit (VI. cím) és az ún. szolidaritási klauzulát (VII. cím). A szolidaritási klauzula ugyan teljes mértékben politikai és nem kereskedelmi jellegű, hiszen terrortámadás, illetve katasztrófahelyzetek esetére ír elő kölcsönös segítségnyújtást a tagállamok számára. E politikai jellegű cím egy részben való szerepeltetése a kereskedelempolitikával azonban nem szünteti meg a közös kereskedelempolitika sajátos jellegét.

2. A közös kereskedelempolitika célkitűzései: a jogállamiság előmozdítása és a kereskedelmi liberalizáció

A közös kereskedelempolitika fő célja a Lisszaboni Szerződésig a kereskedelmi akadályok fokozatos lebontása, a külkereskedelem liberalizációja volt. A Lisszaboni Szerződés lényegesen tágabb kontextusba helyezte a kereskedelempolitikát, és a szűkebb értelemben vett kereskedelempolitikai célkitűzések mellett az EU általános külpolitikai céljainak előmozdítását is a kereskedelempolitika céljának minősítette.[8]

Az EUMSZ Preambuluma hatodik bevezető megfontolása a kereskedelempolitika céljaként egyedül a liberalizációt jelöli meg, hiszen eszerint a szerződő feleket az az óhaj vezeti, hogy „egy közös kereskedelempolitika segítségével hozzájáruljanak a nemzetközi kereskedelemben érvényesülő korlátozások fokozatos megszüntetéséhez.” Ezzel egybehangzóan mondja ki az EUMSZ 206. cikke, hogy a „vámunió létrehozásával az Unió a közös érdeknek megfelelően hozzájárul a világkereskedelem harmonikus fejlődéséhez, a nemzetközi kereskedelemre és a külföldi közvetlen befektetésekre vonatkozó korlátozások fokozatos megszüntetéséhez és a vám- és egyéb akadályok csökkentéséhez.”

Ezeknek a rendelkezéseknek szövege és célkitűzése egyaránt arra mutat, hogy az EU a külkereskedelem liberalizációját nem pusztán általános programjellegű szabálynak, hanem egyoldalú kötelezettségvállalásnak tekinti. Az EU tehát egyoldalúan, a saját maga számára kötelező célként tűzi ki a külkereskedelem liberalizációját. Ez alapján az EU a világra nyitott külgazdasági megoldásokat kell, hogy keresse, és ellen kell, hogy álljon a protekcionizmus kísértésének.[9] Az RSZ Liszabon előtt hatályos szövege [RSZ 131. cikk (2) bekezdés] kifejezetten meg is indokolta az EU piacának alapvető nyitottságát a külvilág felé. Eszerint ugyanis a közös kereskedelempolitika folytatása során figyelembe kell venni azt a kedvező hatást, amelyet a tagállamok közötti vámok eltörlése ezekben az államokban a vállalkozások versenyképességének növekedésére gyakorolhat. Noha ez a normaszöveg ma már nincsen hatályban, az EU ma is abból indul ki, hogy az egységes belső piac létrehozásával olyan életerős, versenyképes vállalkozások lesznek jelen az európai piacon, amelyek a globális versenyben is megállják a helyüket: a kereskedelmi akadályok csökkentése nem hátrányt, hanem éppen előnyt jelent a számukra.

Ez természetesen nem zárja ki, hogy az EU konkrét esetben a külföldről érkező befolyásokkal szemben védekezzen. Ugyanakkor azonban minden védelmi intézkedése, mint az alapvető szabály alóli kivétel külön indokot igényel. Ebben az értelemben állapította meg az Európai Bíróság, hogy az RSZ 131. cikke [ma EUMSZ 206. cikk] „nem minden” védelmi intézkedést tilt.[10] Ezzel az Európai Bíróság a contrario elismeri, hogy bizonyos védelmi intézkedések tiltottak lehetnek, ami pedig a liberalizáció elvének kötelező jellegére utal.[11] A liberalizáció elve alóli kivételek egyik legfontosabb példája a közös mezőgazdasági politika, mely a külviszonyokban főszabályként a közösségi árukat preferálja. Noha a mezőgazdasági politika szabályai az EUMSZ-ban lex specialisnak tekinthetők a kereskedelempolitika szabályaihoz képest, mégis irányadó rájuk az EUMSZ 206. cikkében megfogalmazott alapelv. Ezért még a mezőgazdasági termékek külkereskedelménél is tekintettel kell lenni a liberalizáció elvére.[12]

Az EUMSZ 206. cikkében foglalt önkötelezés a kereskedelmi akadályok fokozatos lebontására ugyanakkor sem harmadik államok, sem pedig magánszemélyek részére nem teremt kikényszeríthető jogosítványt. Az EU-val kereskedelmi viszonyban álló államok tehát nem hivatkozhatnak az EU-val szemben az EUMSZ 206. cikkére,[13] hiszen az EUMSZ mint nemzetközi szerződés csak az EU jogalanyainak, ezen belül is különösen a tagállamok egymás közti viszonyait szabályozza. Harmadik államok számára az EUMSZ res inter alios acta. Magánszemélyek pedig azért nem hivatkozhatnak közvetlenül az EUMSZ 206. cikkére, mert az igen tág mérlegelési jogkört enged az uniós szervek számára a liberalizációs célkitűzés végrehajtása során. Így nem állapítható meg kellő konkrétsággal meghatározott jogosítvány létezése.[14]

A kereskedelmi liberalizáció mellett a Lisszaboni Szerződés hatálybalépése óta a kereskedelempolitika az EU általános külpolitikai célkitűzéseit és érdekeit is szolgálja az EUMSZ 205. cikke, illetve 207. cikk (1) bekezdése utolsó mondata szerint.[15] A külpolitikai célkitűzések az EUSZ 21. cikkében találhatók, és egyrészt olyan alapvető értékek érvényre juttatását szolgálják, amelyeken maga az EU is alapul. Ilyen érték az EUSZ 21. cikk (1) bekezdése szerint a demokrácia, a jogállamiság, az emberi jogok univerzalitása és oszthatatlansága, az emberi méltóság tiszteletben tartása, az egyenlőség és a szolidaritás elve, valamint az ENSZ Alapokmányának és a nemzetközi jognak a tiszteletben tartása. Emellett az EUSZ 21. cikk (2) bekezdése olyan specifikus célokat is felsorol, mint a fenntartható fejlődés, a környzetevédelem és a természeti katasztrófák áldozatainak a segítése.

Az általános külpolitikai célok kifejezett megjelenítése a kereskedelempolitika céljai között az EU külső tevékenységének összehangolását szolgálja. Olyan lépés ez, melynek a gyakorlatban már komoly előzménye van, hiszen az EU, illetve korábban az EK harmadik világbeli államokkal kötött kereskedelmi megállapodásai az emberi jogok előmozdítását is szolgálták a partnerállamokban.[16] Ugyanakkor az általános külpolitikai célok és a liberalizáció egyenrangú céllá tétele arra utal, hogy a kereskedelempolitikának – a lehetséges keretek között – az eddigieknél hangsúlyosabban kell a jogállamiság, a demokrácia és a környezetvédelem értékeit előmozdítani.[17]

3. Az Európai Közösség kereskedelempolitikai hatáskörei

3.1. Kizárólagos hatáskör

Az EUMSZ 207. cikk 1. bekezdése a közös kereskedelempolitika „egységes elvek szerinti” alakításáról szól. Ez a megfogalmazás arra utalna, hogy az átmeneti idő letelte után is megoszlik a kereskedelempolitikai hatáskör az EK és a tagállamok között.[18] Ugyanakkor az EUMSZ 207. cikk (1) bekezdése nem érthető úgy, hogy az EK csak általános alapelvek kiadására lenne jogosult a kereskedelempolitika területén, a tagállamok pedig továbbra is jogosultak lennének ezen alapelveket konkrét szabályokkal kitölteni. Ez ugyanis azzal a veszéllyel járna, hogy a tagállamok saját érdekeiket követve a közösségi érdek érvényesülését megakadályozzák.[19] Ezért a közös kereskedelempolitika alakítása az Európai Bíróság állandó gyakorlata szerint kizárólagos uniós hatáskör.[20] Ezt a gyakorlatot kodifikálja az EUMSZ 3. cikk (1) bekezdése e) pontja, mely kifejzetten kimondja a kereskedelempolitikai hatáskör kizárólagosságát.

Mindez azonban nem akadálya annak, hogy bizonyos tagállami szabályok az EU sajátos felhatalmazása alapján továbbra is hatályban legyenek. Így a tagállamoknak az EU, illetve az EK létrejötte előttről származó kereskedelmi szerződései részben továbbra is hatályban vannak. Az EU ugyanis óvakodik attól, hogy az ilyen történelmi szerződések – mint például az 1815-ben keletkezett angol–amerikai kereskedelmi szerződés – által képviselt szimbolikus és gyakorlati értéket különösebb ok nélkül lerombolja.[21]

Az EU kereskedelempolitikai hatásköre ma már a szolgáltatások kereskedelmével és a szellemi tulajdon kereskedelmi vonatkozásaival kapcsolatban is kizárólagos. Korábban ezen a területen sajátos versengő hatáskörrel rendelkezett az EU, amenyiben az RSZ 133. cikk 5. bekezdése kifejezetten kimondta, hogy a tagállamok jogosultak harmadik államokkal vagy nemzetközi szervezetekkel nemzetközi megállapodások fenntartására vagy megkötésére, amennyiben ezek a megállapodások összhangban vannak a közösségi joggal és az egyéb vonatkozó nemzetközi megállapodásokkal. Itt tehát, ameddig ellenkező tartalmú belső uniós jogi szabály vagy az EU által kötött nemzetközi megállapodás nem jött létre, érvényesülhetett a tagállamok szerződéskötési jogosultsága. A Lisszaboni Szerződés megszüntette ezt az állapotot, hiszen az EUMSZ 207. cikk (1) bekezdése további különbségtétel nélkül a kereskedelempolitika körébe vonja az árukereskedelem mellett a szolgáltatások kereskedelmét és a szellemi tulajdon kereskedelmi vonatkozásait is.

3.2. A közös kereskedelempolitika tárgya

Az EUMSZ nem tartalmaz pontos, lezárt meghatározást arról, mire terjed ki a közös kereskedelempolitika. Ugyanakkor az EUMSZ 207. cikk (1) bekezdése a kereskedelempolitika eszközeinek példálózó felsorolásával egyúttal meghatározza a kereskedelempolitika legfontosabb tárgyait. Ezek közül hagyományosan a legfontosabb (a kezdetekkor egyetlen) az árukereskedelem. Ez nem szűkíthető az árukkal való hagyományos kereskedelemre. A nemzetközi kereskedelem ugyanis folyamatosan fejlődik, egyre újabb területekre és a kereskedelem újabb módozataira terjed ki. Ebben a szellemben állapította meg az Európai Bíróság, hogy az RSZ 133. cikke [ma EUMSZ 207. cikk] nem értelmezhető olyan módon, ami a közös kereskedelempolitikát azoknak az eszközöknek a használatára szűkítené, melyek hatása a külkereskedelem hagyományos vonatkozásaira irányul, és kizárja a fejlődés során kialakuló újabb mechanizmusokat.[22]

Hagyományosan kiterjed az EUMSZ 207. cikkének alkalmazhatósága a határon át zajló pénzmozgásokra is, amennyiben a pénzmozgás áruk vagy a kereskedelempolitika hatálya alá tartozó szolgáltatások ellenértékének kiegyenlítésére, vagy azzal összefüggésben történik. A tőke EK külső határain át történő áramlása ugyanakkor a Lisszaboni Szerződés hatálybalépéséig általában nem volt tárgya a közös kereskedelempolitikának.[23] Ez a Lisszaboni Szerződés hatálybalépésével megváltozott, a 207. cikk (1) bekezdése a közvetlen befektetéseket is bevonja a kereskedelempolitika körébe.

A szolgáltatások határon átívelő nyújtása is a kereskedelempolitika tárgya lehet, amennyiben a szolgáltatás nyújtója valamelyik EU-tagállamban bír székhellyel, és egy más államban lakó személy számára szolgáltat.[24] Az Európai Bíróság korábbi gyakorlata értelmében[25] nem tartozott a kereskedelempolitika körébe a szolgáltatás nyújtása, ha a külföldi a szolgáltatást az azt nyújtó vállalkozás székhelyének országában veszi igénybe, valamint az sem, ha a szolgáltatást külföldön leányvállalat, fióktelep, vagy akár külföldön letelepedett természetes személyek igénybe vételével nyújtják. A Lisszaboni Szerződés hatálybalépése óta[26] az EUMSZ 207. cikke immáron azonos rezsim alá helyezi a szolgáltatások kereskedelmét és a szellemi tulajdon kereskedelmi vonatkozásait az árukereskedelemmel.

4. A közös kereskedelempolitika eszközei

Az EUMSZ 207. cikke (1) bekezdése számos, az EU által igénybe vehető kereskedelempolitikai eszközt sorol fel. Ezek a vámtarifák módosításai, a vámtarifa- és kereskedelmi megállapodások megkötése, a liberalizációs intézkedések egységesítése, az exportpolitika, valamint a kereskedelempolitikai védintézkedések, mint a dömping vagy a szubvenció esetén meghozandó intézkedések. Ez a felsorolás azonban csupán példálózó, tehát nem definiálja lezárt módon az igénybe vehető eszközöket.[27]

A kereskedelempolitika uniós eszközei két nagy csoportba sorolhatók. Az egyik csoportot az autonóm, az EU által egyoldalúan alkalmazható eszközök alkotják. A másik csoportba az EU két- vagy többoldalú kereskedelmi szerződései tartoznak.

A kivitel támogatása területén a Lisszaboni Szerződés hatálybalépése előtt az RSZ 132. cikk (1) bekezdése csupán a tagállamok jogának fokozatos összehangolását írta elő. Miután ez a kivételes szabályozás Lisszabon óta nincs hatályban, az export támogatása is a közös kereskedelempolitika részének tekinthető, és így az autonóm eszközök között tárgyalható.[28]

A Lisszaboni Szerződés hatálybalépéséig a tagállamoknak által igénybe vehető eszköz volt az RSZ 134. cikke alapján védintézkedések alkalmazása egy másik tagállammal szemben. Erre akkor kerülhetett sor, ha a kereskedelem eltérülése akadályozta volna tagállamok kereskedelempolitikai intézkedéseinek végrehajtását, vagy ha a tagállamok kereskedelempolitikájának eltérése miatt valamely tagállamban gazdasági nehézség lépett volna fel. Az ún. belső védintézkedés lehetősége mindazonáltal az 1993-ban létrejött egységes belső piac és a behozatali szabályok közösségivé válása következtében már Liszabon előtt is csak elméleti volt, gyakorlati alkalmazására lényegében nem került sor.

4.1. Autonóm eszközök

Az autonóm intézkedések alkalmazásáról – lévén ezek egyoldalúan igénybe vehető lehetőségek – az EU alapvetően szabadon dönthet. Az autonóm intézkedések kereteit megadó szabályozást a Tanács a Bizottság javaslatára rendes jogalkotási eljárásban fogadja el, az EUMSZ 207. cikk (2) bekezdése szerint rendeletben. Az EUMSZ nem szól ugyanakkor a keretrendeleteket további tartalommal kitöltő szabályok formájáról, így azok az EUMSZ 290. és 291. cikke alapján rendelet mellett irányelv és határozat formájában is születhetnek. Mindamellett valószínű, hogy ahogy Liszabon előtt, úgy Liszabon után is a kereskedelempolitika autonóm közösségi szabályozása rendeleti formában történik.

Ugyanakkor az EU által kötött kereskedelempolitikai tárgyú nemzetközi szerződések csökkentik az EU mozgásterét. Az EU által kötött nemzetközi szerződések ugyanis nemcsak nemzetközi jogilag kötik az EU-t, hanem egyúttal az uniós jogrend integráns részét is képezik. Mi több, az EU nemzetközi szerződései elsőbbséget élveznek a másodlagos uniós jogforrásokkal szemben.[29] Az uniós szervek tehát az autonóm intézkedések alkalmazásakor kötelesek figyelembe venni a kereskedelmi tárgyú szerződésekből eredő kötelezettségeket.

4.1.1. A közös vámtarifa módosítása

Az egyik legfontosabb kereskedelempolitikai eszköz a közös vámtarifa módosítása.[30] Miután a közös vámtarifa megállapítása egyúttal a vámunió része is, ennek jogalapja nem csak az EUMSZ 207. cikke lehet, hanem az EUMSZ 31. cikke is. Amennyiben a vámtarifa módosítása kifejezetten kereskedelempolitikai célokat szolgál, a 207. cikk (1) bekezdése a jogalap. A versengő jogalapok közötti választás jelentősége már az Egységes Európai Okmány hatálybalépése óta lényegében megszűnt, hisz mindkét esetben minősített tanácsi döntést írt elő korábban az RSZ, és ma az EUMSZ. Az uniós vámjog alapját a Tanács 2913/92/EK rendelete adja.

4.1.2. A behozatal korlátozása

A harmadik államokból származó áruk behozatalának legfontosabb szabályait a Tanácsnak a behozatalra vonatkozó közös szabályokról szóló 3285/94/EK rendelete tartalmazza. Ezt a rendeletet egészíti ki a Tanács mennyiségi kontingensek kezelésére vonatkozó közösségi eljárás létrehozásáról szóló 520/94/EK rendelete. A 3285/94/EK rendelet 1. cikke értelmében minden olyan behozatal, melyre nem vonatkozik külön szabályozás, mentes a behozatali korlátozások alól. A tagállami behozatali kontingenseket a Tanács 517/94/EK rendelete szüntette meg. Ezzel a behozatali vámok és a védintézkedések mellett egyedül az 520/94/EK rendeleten alapuló közösségi (uniós) kontingensek szolgálnak a behozatal szabályozására.

Külön szabályozás alá tartoznak – és így nem élveznek behozatali szabadságot – a mezőgazdasági termékek.[31] Ezen a területen továbbra is igen protekcionista tendenciák uralkodnak.[32] Speciális szabályok vonatkoznak emellett a textiltermékekre is, kivéve, ha azok a Világkereskedelmi Szervezet (World Trade Organisation, WTO) valamelyik tagállamából származnak és a WTO keretében kötött textil- és ruházati termékekről szóló egyezmény értelmében lényegében a GATT céljaira az ipari termékekkel azonosan kezelendők.[33] A WTO textil és ruházati termékekről szóló egyezménye hatálya alá tartozó termékeknél ugyanis a behozatal szabadsága a főszabály.

Az általános behozatali szabadság ellenére, ha a harmadik államból érkező behozatal a közösségi termelést veszélyezteti, akkor az EU elrendelheti a szóban forgó behozatal figyelemmel kísérését. Ez alapján – ha jelentős károsodás veszélye áll fenn – a Tanács meghozhatja a megfelelő véintézkedést, ami leginkább behozatali kontingens elrendelésében állhat az 520/94/EK rendelet alapján. Ezeket az intézkedéseket meg kell különböztetnünk az alább tárgyalandó antidömping és antiszubvenciós eljárástól, már csak azért is, mert szigorúbb feltételek mellett alkalmazhatók.[34]

4.1.3. Kiviteli korlátok

Ahogy az importtal kapcsolatban alapvető szabály a behozatal szabadsága, úgy az EU-ból harmadik országokba irányuló export is alapvetően liberalizált. A Tanács vonatkozó 2603/69/EK rendeletének 1. cikke ugyanis a kivitel szabadságának elvét mondja ki, ami alól csak kis számú kivétel van. Ezen a körön kívül kiviteli korlátozásokat csak kivételesen rendelhet el az EU, főként, ha létfontosságú árucikkek ellátásában – például kőolaj – válsághelyzet alakulna ki.

Nem tartoznak ugyanakkor az EU kiviteli szabályai alá a katonai célú eszközök: fegyverek, lőszer, robbanóanyag. A fegyverexport érzékeny és a tagállami szuverenitást erősen érintő volta miatt a tagállamok maguk dönthetnek a kivitel engedélyezéséről, illetve általában a szabályozásáról. Ezzel kapcsolatban csupán a közös kül- és biztonságpolitika keretében született 1998-ban egy – jogilag kérdéses státuszú – Magatartási Kódex, illetve 2004-ben a Bizottság Zöld Könyvet adott ki a fegyverpiac lehetőségekhez képesti liberalizálására.[35]

Ezzel szemben a kettős használatú termékek, melyek katonai és polgári célokra is használhatók (például fejlett számítástechnikai eszközök vagy lézeres berendezések) a közös kereskedelempolitika hatálya alá tartoznak.[36] Ezek exportja főszabály szerint engedélyhez kötött.[37]

Végül, amennyiben az EUMSZ 36. cikke értelmében a tagállamok közötti kereskedelemben megengedettek a kiviteli korlátok, annyiban ezeket a korlátokat harmadik államok irányában is fenntarthatják a tagállamok. Ez mindenekelőtt a kulturális javak harmadik országokba történő exportjára igaz.[38]

4.1.4. A kivitel támogatása

Az RSZ Liszabon előtt hatályos 132. cikke pusztán a jogharmonizációt írta elő a tagállamok által nyújtott kiviteli támogatások, szubvenciók vonatkozásában. Ugyanakkor az átmeneti idő 1970-es lezárultáig a szabályok egységesítése nem történt meg. Ezért az uralkodó felfogás szerint a kivitel támogatása uniós hatáskörré vált.[39] Ezt erősíti az a körülmény, hogy a Liszaboni Szerződés hatályon kívül helyezte az RSZ 132. cikkét. Ennek megfelelően az EU hatáskörrel bír a kivitel szubvencionálására, amit az 1984-es költségvetési év óta gyakorol is.[40] Ennek ellenére a tagállamok mindmáig nyújtanak exporttámogatást vállalkozásaiknak.[41]

Nem téveszthető ugyanakkor szem elől, hogy a kivitel támogatása versenytorzító hatású, és mint ilyen, az EUMSZ alapvető célkitűzéseivel konfliktusban áll. Az EUMSZ ugyanis alapvetően tiltja az állami támogatásokat, hiszen ezek a belső piacon indokolatlan versenyelőnyt eredményeznek. Ebből a szempontból irreleváns, hogy a támogatás a kedvezményezett belső piaci tevékenységéhez, vagy pedig a külpiacon történő értékesítéshez kapcsolódik-e.[42]

A kivitel támogatásában több nemzetközi megállapodás szűkíti az EU mozgásterét. Ezek közül különösen fontos a WTO keretében született megállapodás a támogatásokról és kiegyenlítő intézkedésekről,[43] illetve az OECD[44] keretében született megállapodás az exporthitelekről.[45] Ezek ugyanis igyekeznek korlátok közé szorítani a kivitel szubvencionálását. A WTO antiszubvenciós megállapodása lényegében három kategóriába sorolja a kiviteli támogatásokat: tilos, megengedett és feltételekkel megengedett támogatásként csoportosítva azokat. Ezek alapján a leginkább gyakori és a WTO joga által nem tiltott támogatási formának a kedvezményes exporthitelek nyújtása tekinthető.[46] A mezőgazdasági termékek exportjának szubvencionálása ugyanakkor lényegében minden formában megengedett a WTO joga alapján, mert ezekre a WTO általános jogi rezsimje nem vonatkozik.

4.1.5. Védintézkedések[47]

Az EU kereskedelempolitikájának liberalizációra irányuló célkitűzése nem szünteti meg annak szükségességét, hogy az EU a különösen káros hatásoktól megvédje belső piacát. Ezzel magyarázható, hogy az EUMSZ 207. cikke kifejezetten utal védintézkedések alkalmazásának lehetőségére, ezek közül a dömping vagy szubvenció esetén meghozandó intézkedéseket külön is megemlítve. Tagadhatatlan, hogy a nemzetközi kereskedelemben szükséges lehet az egyoldalú védelmi eszközök igénybevétele. Nagy azonban a kísértés a védintézkedések protekcionista célokra való alkalmazására, még ha ezek az intézkedések alapvetően csak tisztességtelen, versenytorzító piaci magatartások esetén vehetők is igénybe. Fennáll tehát a veszélye a szakirodalomban „Európai Erőd”-nek nevezett jelenség, azaz a bezárkózó, protekcionista EK kialakulásának.

A védintézkedések számos formát ölthetnek. Fent már említettük, hogy a behozatallal kapcsolatban a Tanács 520/94/EK rendelete és 3285/94/EK rendelete, a kivitellel kapcsolatban pedig a Tanács 2603/ 69/EK rendelete a piaci folyamatok lényeges zavara esetén védintézkedéseket – akár behozatali vagy kiviteli tilalmat vagy kontingens megállapítását – tesz lehetővé. Ezekről itt nem ejtünk részletesen szót.

A védintézkedések közül a legfontosabbak a dömping és a szubvenció esetén alkalmazandó intézkedések. 1994 óta az úgynevezett Trade Barrier Regulation[48] is nyújt védelmi mechanizmusokat. Emellett léteznek egyes szakterületekre – így a bankszektorban,[49] a hajózás területén[50] és a védjegyek védelmére – külön védelmi eszközök, amiket a továbbiakban itt nem tárgyalunk. Végül jogilag nehezen megfoghatók, de továbbra is jelentősek az ún. szürke zónás intézkedések, ahol az érintett vállalkozások saját maguk vállalnak önkorlátozást a közös piacon való jelenlét érdekében.

4.1.5.1. Dömping- és szubvencióellenes eljárás

Az EU legtöbbször dömpingre hivatkozva alkalmaz védelmi intézkedéseket.[51] Legfontosabb jogalapja a Tanács 384/96/EK rendelete,[52] amelyet számos további rendelet hajt végre. Egy termék akkor tekinthető dömpingelt terméknek, ha az Unióba irányuló exportára alacsonyabb, mint egy hasonló terméknek a rendes kereskedelmi forgalomban az exportáló országra megállapított rendes értéke.[53] A rendes érték rendszerint az exportáló országban a független vevők által a rendes kereskedelmi forgalom keretében ténylegesen fizetett vagy fizetendő árakon alapszik.[54] Az exportár az exportáló országból az Unióban exportra eladott áruért ténylegesen fizetett vagy fizetendő ár.[55] A rendelet számos részletszabályt tartalmaz a rendes érték és az exportár, illetve a közöttük lévő különbözet – a dömpingkülönbözet – kiszámítására.[56]

Ha a dömping be is bizonyosodik, védintézkedés csak akkor alkalmazható, ha a dömping kárt okoz.[57] Kár alapvetően az Unió egy gazdasági ágazatának okozott jelentős hátrányt, az Unió egy gazdasági ágazatának jelentős hátrány okozásával való fenyegetését, illetve az ilyen gazdasági ágazat létrehozásának jelentős hátráltatását jelenti.[58] A kármegállapításnak tényleges bizonyítékokon és tárgyilagos vizsgálaton kell alapulnia, mind a dömpingelt import mennyiségét és a dömpingelt importnak az Unió piacán lévő hasonló termékek árára gyakorolt hatását; mind az ilyen importnak a közösségi iparra gyakorolt hatását illetően.[59]

Ha a dömping és a kár bizonyítható, dömpingellenes vámot – mely lényege szerint kiegyenlítő vám – lehet kivetni. Ennek mértéke a dömpingkülönbözethez igazodik, ugyanis a dömpingellenes vám összege nem haladhatja meg a megállapított dömpingkülönbözetet, de a különbözetnél alacsonyabbnak kell lennie, ha az ilyen kisebb összegű vám is elegendő a közösségi iparnak okozott kár elhárítására.[60]

A mindennapi gyakorlatban az Európai Unió a legszívesebben és a leggyakrabban a dömpingellenes eljárást alkalmazza a számára zavaró importtal szemben. A bizonyítási eljárás ugyanis viszonylag egyszerű és a Bizottság szakértői által lefolytatható. Bizonyítani szükséges először azt, hogy a külső országbeli szállítónak az Unió piacán alkalmazott exportára a rendes érték ár alatt van; másodszor, hogy a dömpingáron történt import tényleges vagy potenciális kárt okozott az Európai Unió valamelyik iparágának; harmadszor pedig azt, hogy a dömpingár és a bizonyított kár között okozati összefüggés áll fenn. A Bizottság által lefolytatandó vizsgálatot kezdeményezheti egy iparág érdekképviselete vagy az érintett tagállam. A legtöbb indítványt a Brüsszelbe települt iparági lobbik jól felkészült érdek-képviseleti irodái nyújtják be. A termelőágazatok szerint szervezkedő nyugat-európai érdekképviseletek olykor nem is várják meg a tényleges kár beálltát, hanem jó előre kezdeményezik a vizsgálatot, ha úgy vélik, bizonyítani tudják majd: a romló piaci helyzet összefüggésbe hozható az import alacsony árával és növekvő mennyiségével.

A Bizottság a vizsgálat lefolytatása során maga is alkalmazhat átmeneti vámot,[61] vagy pedig – a vizsgálat eredményétől függően – a Tanácsnak javasolja a dömpingellenes vám kivetését, melyről a Tanács minősített többséggel dönthet.[62] Mindkét esetben rendeletet kell alkotni a vám kivetéséről,[63] mellyel szemben jogorvoslat az Elsőfokú Bíróságtól kérhető.

A dömpingellenes eljárások között külön kategóriát képeztek az ún. „csavarhúzó” üzemek: olyan összeszerelő iparágakról van szó, amelyek az Unión kívülről olcsón visznek be részegységek formájában műszaki árukat (pl. gépkocsit, motorkerékpárt, varrógépet, videóberendezést) és azokat az Európai Unió területén készre szerelik. Az elnevezés arra utal, hogy az ilyen üzemekben a munkásoknak munkaeszköz gyanánt általában elegendő egyetlen csavarhúzó. A Tanács 384/96/EK rendelete kísérletet tesz arra, hogy megakadályozza a dömpingellenes vám kivetésének megkerülését. Előírja, hogy a Közösségben történő összeszerelési tevékenység hatályban lévő dömpingellenes intézkedés kijátszásának tekintendő, ha a tevékenység a dömpingellenes vizsgálat megindítása óta vagy közvetlenül azelőtt indult, illetve jelentősen megnövekedett, a kérdéses alkatrészek az intézkedések által érintett országból származnak, és az alkatrészek az összeszerelt termék alkatrészei összértékének 60 vagy annál nagyobb százalékát teszik ki. Kivétel ez alól, ha a behozott alkatrészekhez az összeszerelési vagy a befejezési művelet során hozzáadott érték magasabb az előállítási költség 25%-ánál.[64] Ilyen esetben a dömpingellenes vám hatálya kiterjeszthető az alkatrészek behozatalára.

A szubvencionált import elleni fellépés lehetőségének lényegesen kisebb a gyakorlati jelentősége.[65] A jogalap ebben az esetben a Tanács 2026/97/EK rendelete.[66] Az antiszubvenciós eljárás[67] igen hasonló a dömpingellenes eljáráshoz. Az eljárás elsősorban annyiban tér el, hogy a szubvenció esetén az állami támogatás, kedvezmény tényét kell bizonyítani. Az eljárás akkor folytatható le, ha a szubvenció specifikus. Ez akkor állapítható meg, ha a támogatást csak az érintett államban működő vállalkozások egy része kapja meg, és az elosztás szempontjai nem objektívek.[68] Károsodás a szubvenció esetén csak magasabb kárszintnél állapítható meg, mint a dömping esetén, és magánszemélyek nem rendelkeznek eljáráskezdeményezési joggal.[69]

4.1.5.2. A Trade Barrier Regulation

Az Európai Uniónak – a nemzetközi kereskedelemben játszott szerepe folytán – a legfőbb versenytársa és a kereskedelempolitikai vitákban fő ellenfele az Amerikai Egyesült Államok. Ütközeteik kétoldalú tárgyalásokon, illetve a GATT/WTO nyilvánossága előtt zajlottak és zajlanak. Ez a körülmény indokolta, hogy az USA kereskedelmi törvényének[70] támadó alapállású 301. szakaszát ellensúlyozandó a Tanács 1984-ben megalkotta a 2641/84/EK rendeletet, mely az Új Kereskedelempolitikai Eszköz (ÚKE) néven vált ismertté. Az ÚKE alapján a Közösség által foganatosítható intézkedések megmaradtak a GATT jogi bázisán, az ipari érdekcsoportok Európában nem jutottak az amerikaihoz hasonló meghatározó szerephez, és a döntési folyamat – nem utolsósorban a Közösség több szintre tagolt felépítése miatt – demokratikus és átlátható körülmények között zajlott. Kétségtelen tény ugyanakkor, hogy az Európai Unió a közös kereskedelempolitika keretében kezdettől fogva hajlott az unilateralizmusra, ami teret nyithat önkényes intézkedéseknek is. Mindemellett az Európai Unió egyoldalú lépései az USA hasonló gyakorlatához képest kevésbé alkalmaztak nyers erőt.

Az ÚKE-t létrehozó 2641/84/EK rendelet helyét 1994-ben a WTO létrejöttével párhuzamosan az ún. Trade Barrier Regulation (TBR), a Tanács 3286/94/EK rendelete vette át.[71] A TBR alapvető célja, hogy vállalkozások és szövetségeik számára lehetőséget biztosítson a nemzetközi szervezetekben, elsősorban a WTO-ban kereskedelmi érdekeik megvédésére. Miután a vállalkozások közvetlenül a nemzetközi szervezetekben nem léphetnek fel, a TBR azt biztosístja számukra, hogy az EK-nál, rendszerint a Bizottságnál kezdeményezzék a megfelelő intézkedés megtételét.[72]

A TBR alapján folytatható eljárást ennek megfelelően tagállamok, gazdasági szervezetek vagy egyes vállalkozások is kezdeményezhetik a Bizottságnál, ha úgy ítélik meg, hogy harmadik országok piacain jogszerűtlen kereskedelmi akadályokba ütköznek, és ebből káruk származik. E kérelem lényege, hogy az EU, illetve az EU nevében a Bizottság a fennálló két- vagy többoldalú nemzetközi egyezmények alapján lépjen fel a jogsértéssel szemben. Ha a Bizottság úgy ítéli meg, hogy az EU érdeke a fellépés, meghozza a szükséges intézkedést, ami például a jogsértő állam elleni WTO vitarendezési eljárás megindításában, vagy kiegyenlítő vám alkalmazásában állhat.[73]

4.1.5.3. Szürke zónás intézkedések

A hetvenes években bekövetkezett olajválság után vált elterjedtté az ún. szürke zónás megállapodások gyakorlata.[74] Ezekben a megállapodásokban – melyek kifejezetten szerződésként, vagy pusztán informálisan is létrejöhetnek – az EU szerződő feleként vagy külföldi vállalkozások, vagy akár iparágak szerepelnek. A külföldi vállalkozások a behozatal valamilyen önkéntes korlátozását vállalják, ami lehet az export volumenének visszafogása, az árpolitika EU számára is megfelelő alakítása vagy az eladás módozatainak megfelelő alakítása (Voluntary Export Restraint Agreements, Orderly Marketing Agreements etc.). Cserében továbbra is tudják termékeiket forgalmazni a közös piacon. Főleg az autógyártásban, a vasiparban és az elektronikában léteznek nagy számban szürke zónás megállapodások.

Nyilvánvaló, hogy az exportőrök politikai vagy gazdasági nyomásra mennek bele a megállapodásba.[75] Az is egyértelmű, hogy olyan korlátozást vállalnak így önként vállalkozások, amelyet az EU a WTO kötelező szabályai miatt nagy valószínűséggel nem írhatna elő. Ilyen értelemben a legalitás határán mozognak a szürke zónás intézkedések, még ha az EU számára viszont kifejezetten előnyösek is. Noha a WTO keretében erős törekvés mutatkozik ezeknek az eszközöknek a visszaszorítására, az EU továbbra is szívesen él velük, és nem valószínű a helyzet gyors megváltozása.

4.2. A közös kereskedelempolitika mint politikai szankciók eszköze: az embargó

Korábban vitatott kérdés volt az Európai Unióban, hogy a közös kereskedelempolitika kiterjed-e a kereskedelmi eszközök aktív politikai felhasználására, azaz politikai indítékból gazdasági szankciók alkalmazására kívülálló országokkal szemben. Ilyen esetben ugyanis nem kereskedelmi védintézkedésről van szó, hanem bizonyos legitim külpolitikai célok gazdasági eszközökkel való kikényszerítéséről

Ez történt például 1967-ben, amikor az Európai Közösség felfüggesztette az EK–görög társulási szerződés alkalmazását a görögországi katonai puccs miatt. Hasonló lépést tett a teheráni amerikai nagykövetségen történt túszejtésre válaszolva, vagy a Szovjetunió afganisztáni bevonulására reagálva. Ezekben az esetekben a Közösség a tagállamok külpolitikai lépéseit koordinálva, mintegy keretbe foglalva lépett fel. Egy következő szakaszban azonban megjelentek a kifejezetten az RSZ 133. cikkére alapozott önálló közösségi intézkedések, például a szovjet áruk bojkottjára vonatkozó rendelet[76] a Szovjetuniónak Lengyelországgal szemben tanúsított magatartására válaszul, vagy a Falklandi háború miatt Argentínával szemben alkalmazott intézkedéseket tartalmazó rendelet.[77]

A Maastrichti szerződés egyértelmű jogalapot teremtett a politikailag motivátt gazdasági szankciók, akár az embargó alkalmazására. Ennek feltétele volt, hogy az Európai Tanács a közös kül- és biztonságpolitikai keretében az EUSZ 15. cikke alapján közös álláspontot, vagy az EUSZ 14. cikke alapján közös fellépést fogadjon el.[78] Szükséges volt tehát a kormányközi együttműködésben a politikai döntés, mely egyhangúlag született. Ez alapján a Tanács az RSZ 301. cikke alapján eljárva a Bizottság javaslatára minősített többséggel egy vagy több, EK-n kívüli országgal felfüggeszthette, korlátozhatta, vagy megszakíthatta a gazdasági kapcsolatokat. Az EK gyakorlata egyre növekvő számú ilyen gazdasági szankciót mutatott. Egyebek mellett Szerbia ellen (2000), Afganisztán ellen (2002), a Zimbabwe-i helyzett miatt (2002) és Irak ellen (2003) vezettek be ilyen intézkedést. Az RSZ 301. cikke szolgált az ENSZ Biztonsági Tanácsa által az ENSZ Alapokmány VII. Fejezete alapján elrendelt gazdasági szankciók végrehajtására is az EK által. Ugyanakkor kérdéses volt, hogy az RSZ 301. cikke, mely az államokkal szembeni gazdasági szankciók alkalmazására adott felhatalmazást, alkalmas-e az ENSZ Biztonsági Tanácsa által alkalmazott ún. smart sanctions – például terrorista-gyanús személyek számláinak befagyasztása – uniós átültetésére is. 79

A Lisszaboni Szerződés megtartotta a szabályozás korábbi logikáját annyiban, hogy a gazzdasági szankciók alkalmazását a CFSP keretében elfogadott határozathoz kötötte. Az EUMSZ 215. cikke ennek értelmében akkor teszi lehetővé egy harmadik állammal a gazdasági és pénzügyi kapcsolatok részbeni vagy teljes megszakítását vagy csökkentését, ha az Európai Unióról szóló szerződésnek a Közös Kül- és Biztonságpolitikát szabályozó V. címének 2. fejezete szerint elfogadott határozat így rendelkezik. Újdonság ugyanakkor, hogy az EUMSZ 215. cikk (2) bekezdése – szintén a CFSP keretében elfogadott határozat alapján – egyes természetes és jogi személyekkel, csoportokkal vagy nem állami, illetve államisággal nem rendelkező entitásokkal szemben korlátozó intézkedések elfogadását teszi lehetővé. Emellett az EUMSZ 75. cikke külön is megemlékezik a pénzeszközök befagyasztásának lehetőségéről a terrorizmus megelőzése érdekében. Így egyértelmű jogalap áll rendelkezésre az ENSZ BT által elrendelt smart sanctions átültetésére. Különösen fontos fejlemény ugyanakkor, hogy azt EUMSZ 215. cikk (2) bekezdése szerinti korlátozó intézkedések– így a pénzeszközök befagyasztása – alkalmazása bírói felülvizsgálat tárgya lehet, ami garantálja az emberi jogok kellő tiszteletben tartását is.[80]

4.3. Szerződéses eszközök

Amint már jeleztük, az EU nem kérdőjelezi meg a tagállamok történelmi értéket képviselő korábbi kereskedelemi szerződéseit. Ugyanakkor az EK-t kétoldalú és multilaterális megállapodások egész hálója köti össze harmadik államokkal. Ezeknek a részletes leírása meghaladja e tankönyv kereteit.[81] Ezért itt most csak a szerződéses instrumentumok fő jellemzőinek a leírására szorítkozunk.

4.3.1. Kétoldalú megállapodások

Az EU kétoldalú megállapodásai alapvetően két kategóriába sorolhatók. Az egyikbe a szűkebb értelemben vett kereskedelmi megállapodások tartoznak, a másikba az eze-ken túlmutató együttműködési megállapodások. Külön kategóriának tekintehtő emellett a társulási megállapodás. Gyakori, hogy egy bilaterális megállapodás egyesíti a kereskedelmi és együttműködési megállapodás jellemző tartalmait, és gyakran nehéz az együttműködési megállapodásokat a társulási megállapodásoktól megkülönböztetni. Amíg a kereskedelmi megállapodások jogalapja az EUMSZ 207. cikke, a fejlődő országokkal folytatott együttműködésé az EUMSZ 208–211. cikke, a fejlődő országnak nem tekinthető államokkal való gazdasági és pénzügyi együttműködésé pedig az EUMSZ 212–213. cikke. A társulásra a jogalapot az EUMSZ 217. cikke adja.

A kereskedelmi megállapodások legtöbbször a vámokkal kapcsolatos szabályokat tartalmaznak, és a vámok csökkentéséről, felfüggesztéséről, vámkontingensek megállapításáról szólnak. Ezen túlmenően nem vámjellegű korlátok csökkentése vagy megszüntetése, behozatali és kiviteli szabályok meghatározása is tárgya lehet kereskedelmi megállapodásnak. Lehetséges emellett szabadkeresdelmi övezet, sőt vámunió létrehozása is harmadik államokkal. Az együttműködési megállapodások is tartalmazhatnak ilyen rendelkezéseket, de ezek egy része kifejezetten fejlesztési célú megállapodás, ami a fejlődő országok támogatását célozza. A legkiterjedtebb együttműködési forma a társulás.

Az EU kívülálló országokkal egy szűkebb, belső földrajzi körben (Európában, a Földközi-tenger medencéjében és a tagállamok volt gyarmataival) általában társulási megállapodásokat kötött. A társulási megállapodások az ipari termékek preferenciális kereskedelmét irányozták elő, mezőgazdasági koncessziókat és konkrét projektekhez kötődő támogatást tartalmaztak, továbbá gazdag együttműködési formákat és kölcsönöket is kínáltak. Ezen a földrajzi körön túl az EK az első időkben kereskedelmi megállapodásokat, a későbbiekben pedig kereskedelmi és együttműködési megállapodásokat kötött harmadik országokkal. Az Európai Közösség által létesített különféle nemzetközi szerződések gerincét kezdettől fogva a kereskedelempolitikai rendelkezések, vagyis a kívülálló országgal folytatott árucserére vonatkozó konkrét rendelkezések (vámcsökkentések, vámkontingensek, esetleges mennyiségi korlátozások stb.) képezik. Nagyrészt ezek az elemek adták mind a társulási, mind a kereskedelmi és együttműködési megállapodások ún. kemény, azaz konkrétan végrehajtandó fejezeteit. Az együttműködés számos más területére vonatkozóan inkább általános, nehezen számon kérhető („puha”) szándékok fogalmazódtak meg.

Mára az EU-t kétoldalú kereskedelmi megállapodás köti szinte valamennyi jelentős világkereskedelemben jelentős országhoz, illetve szervezethez, mint a dél-amerikai gazdasági integrációs szervezet, a MERCOSUR. Ez alól azonban – nem meglepő módon – az USA és Japán (az EK mellett legnagyobb résztvevői a világkereskedelemnek) kivételt képez: az EU egyik állammal sem kötött átfogó kereskedelmi megállapodást.[82] A társulási megállapodások közül az Európai Gazdasági Térség, illetve az afrikai, karib-tengeri és csendes-óceáni (az angol nyelvű rövidítés szerint ACP) országokkal – túlnyomórészt az EU-tagállamok volt gyarmataival, összesen 77 állammal – kötött Cotonoui Megállapodás[83] emelhető ki. A Cotonoui Megállapodás olyan sokágú szerződési struktúra, amelynek középpontjában az EU foglal helyet és az összes többi résztvevő vele szerződik, egyebek mellett egyoldalú kereskedelmi preferenciákat is biztosított az EU-val ebben a keretben társuló fejlődő országoknak.

4.3.2. A közös kereskedelempolitika és a GATT/WTO

Az EU közös kereskedelempolitikáját a kezdetektől alapvetően meghatározta az Általános Vám- és Kereskedelmi Egyezmény (GATT).[84] A GATT eredetileg egy átfogó nemzetközi kereskedelemi szervezet (ITO) része lett volna, ám végül 1947-ben csak bizonyos tartalmi szabályok ideiglenes alkalmazásáról született megállapodás. Ezek a tartalmi szabályok az ITO egyezmény mellékletét képezték volna, így külön nemzetközi szervezet nem kapcsolódott hozzájuk. Ennek ellenére a GATT néven elhíresült tartalmi szabályok eredetileg ideiglenesnek indult alkalmazás tartóssá vált, és komoly sikernek bizonyult.

A GATT célja a nemzetközi árukereskedelem előtt álló akadályok fokozatos csökkentése és a kereskedelemben tapasztalható hátrányos megkülönböztetés megszüntetése. Legfontosabb szabálya a legnagyobb kedvezményes elbánás elve, melynek értelmében a bármely GATT tagállamból érkező áru számára megadott kedvezményt valamennyi, a többi tagállamból érkező hasonló árunak meg kell adni. A GATT ezen kívül tiltja akár az export, akár az import tekintetében a nem vámjellegű mennyiségi korlátozások (kvóták, kontingensek) alkalmazását. A GATT ugyanis általában abból indul ki, hogy a vámok megfelelő védelmet nyújtanak a legtöbb olyan veszéllyel szemben, amely az import közvetítésével egy-egy ország gazdaságát fenyegetheti. Azt az elvi követelményt támasztotta tehát, hogy tagállamai alakítsák át vámtételekké („vámosítsák”) a mennyiségi korlátozásokat. Így azok mindenekelőtt áttekinthetővé válnak, továbbá arra is könnyebb lehetőség nyílik, hogy mértékükről nemzetközi tárgyalások legyenek folytathatók, amelyek során – kölcsönösségi alapon – vámcsökkentések alkalmazhatók. A vámok fokozatos csökkentését a GATT jogi kötelezettségként is tételezi, oly módon, hogy a tagállamok a rendszeresen sorra kerülő fordulókon kötnek megállapodást konkrét termékek vagy termékcsoportok vámtételeinek csökkentéséről.

Az 1995-ben létrejött WTO több szempontból a GATT kibővülésének tekinthető. Egyfelől a WTO állandó intézményi hátteret teremt a GATT tartalmi szabályainak, állandó szervekkel, szabályozott eljárásokkal és, ami talán a legfontosabb, kötelező vitarendezési mechanizmussal. Másfelől a WTO egyezmény az árukereskedelemre vonatkozó, és részben felülvizsgált GATT (GATT 1994) mellett egy, a szolgáltatások nemzetközi kereskedelmére vonatkozó megállapodást (GATS), valamint a szellemi tulajdon kereskedelmi vonatkozásaira vonatkozó megállapodást (TRIPS) is tartalmaz.

Az EK tagállamai a GATT tagjai is voltak, de az EK formálisan nem vált a GATT részesévé. Miután azonban a GATT szabályai (pl. adminisztratív behozatali korlátok tilalma, exporttámogatások tilalma etc.) a közös kereskedelempolitika lényegi részeit érintették, az EK mindazokon a területeken, amelyek hatásköreit érintették, átvette a GATT tagsági jogok gyakorlását a tagállamaitól. Ez a funkcionális jogutódlás egészen a WTO létrejöttéig fennállt. A WTO Egyezménynek azután az EK a tagállamokkal együtt formálisan is részesévé vált. A tagállamok és az EK párhuzamos rézvételére azért volt szükség, mert az Európai Bíróság értelmezésében[85] a szolgáltatások nemzetközi kereskedelmével és a szellemi tulajdon kereskedelmi vonatkozásaival kapcsolatban az EK nem rendelkezett kellő hatáskörrel. Időközben ezt a hiányosságot a Liszaboni Szerződés kiküszöbölte, és az EU az EUMSZ 207. cikke értelmében teljes hatéskörrel bír ezeken a területeken is. Ez azonban nem eredményezte azt, hogy megszűnt volna az EU és tagállamai párhuzamos tagsága a WTO-ban.[86] A gyakorlatban ez egyrészt azt jelenti, hogy a legtöbb WTO testületben az EU jár el és gyakorolja a szavazati jogot a tagállamai helyett. Másrészt ugyanakkor a vitarendezés során visszatérő problémát jelent, hogy az EU, vagy annak tagállama ellen indítandó-e az eljárás.[87]

A WTO joga számos területen meghatározza az EU mozgásterét, és kötelező nemzetközi jogi korlátokat állít a kereskedelempolitika elé. Csak néhány példát sorolva: Az EU a WTO, illetve a GATT keretei között megállapított vámokat köteles alkalmazni a WTO tagállamokkal szemben, csak a WTO által megengedett nem vámjellegű mennyiségi korlátozásokat alkalmazhatja, nem nyújthat tiltott exporttámogatást és a dömpingelt árukkal szemben csak a WTO antidömping megállapodásának megfelelően járhat el.

Mindez szükségszerűen veti fel az EU jog és a WTO joga viszonyának kérdését, pontosabban azt, vajon van-e közvetlen hatálya a WTO jogának az EU jogrendszerében, vagy legalábbis lehet-e hivatkozni a WTO jogára az Európai Bíróság előtt a semmisségi eljárásban. Ez a kérdés adódik abból is, hogy az Európai Bróság az EK, illetve az EU által kötött nemzetközi szerződéseket az EU jog integráns részének tekinti, és azok közvetlen hatályát is elfogadja, ha egyébként annak irányadó feltételei teljesülnek.[88]

Ehhez képest az Európai Bíróság hagyományosan elveti annak lehetőségét, hogy az EU jog jogszerűségét a WTO, illetve korábban a GATT szabályai alapján ítélje meg.[89] A WTO létrejötte előtt fő érvként arra hivatkozott a Bíróság, hogy a GATT joganyaga rugalmas, mi több, egyoldalú eltérési lehetőséget biztosít a tagállamok számára, így annak az EK jogában nem lehet közvetlen jogi hatása.[90]

Miután a WTO létrejöttével és a kötelező vitarendezési mechanizmus létrehozásával ez a fajta rugalmasság többé nem állítható a GATT, illetve a WTO jogáról, az Európai Bróság részben megváltoztatta érvelését, és immáron fő érvként a viszonosság hiányára hivatkozik a WTO belső jogi alkalmazása elutasításának indokaként.[91] Eszerint az EU kereskedelmi partnerei nem biztosítanak a belső jogukban közvetlen alkalmazást a WTO joga számára. Így, ha az Európai Bíróság az EU jogát közvetlenül a WTO joga alapján bírálná el, akkor ez egyensúlytalanságot (déséquilibre, disuniform application) okozna a WTO jogának alkalmazásában, és egyúttal arra vezetne, hogy az EU intézményeinek szűkebb lenne a mozgástere a kereskedelempolitika alakításában, mint az EU kereskedelmi partnereinek.

Ez a gyakorlat bátran nevezhető célvezérelt, dogmatikai alapokat csak nyomokban felmutató bíráskodásnak. Jól mutatja ugyanakkor az Európai Bíróság gyakorlata azt, hogy az EU a nemzetközi kereskedelemben a nemzetállamok által mutatott magatartási mintákat követi, és fenntartja magának a jogot kereskedelempolitikájának egyoldalú alakítására még akkor is, ha ez nemzetközi jogi korlátokba ütközik.

Az EU és a WTO viszonyát tárgyalva külön kell szólni a közös mezőgazdasági politika és a WTO, azon belül is a GATT viszonyáról. Mint ismeretes, az Európai Unió agrárpolitikája kezdettől fogva és mind a mai napig egyedülálló rendszert alkot.[92] Ebben művi beavatkozás tárgya a kívülálló országokkal folytatott agrárkereskedelem sajátos rendszere: az importot sokáig nemcsak vámok, hanem többváltozós képletek segítségével kiszámított lefölözések is terhelték, a beszedett pénzt pedig az EK a saját exportjának támogatására fordította. A lefölözések rendszerét éppen a WTO szabályai miatt kellett átalakítani mozgóvámokká, azonban ez nem változtatott a mezőgazdasági politika alapvetően protekcionista jellegén. Ez a mechanizmus életben tartja, és tovább táplálja a világpiaci realitásoktól elzárt, mesterségesen magas belső agrárárszintet az unióban. Mindez pedig azért lehetséges, mert a GATT szabályai nem vonatkoznak a mezőgazdasági termékek kereskedelmére.

A versenytársak, élükön az Egyesült Államok kormányával, igyekeznek nyomást gyakorolni az Európai Unióra annak érdekében, hogy a közös agrárpolitikát, mint piacidegen mechanizmust, közelítse a realitásokhoz, vessen véget a belső árszint mesterséges feltornázásának, az elkerülhetetlenül szükséges támogatást pedig próbálja más módon és jogcímeken (pl. regionális fejlesztések keretében) nyújtani a rászoruló gazdáknak, településeknek vagy régióknak. E nyomásgyakorlás színtere a WTO, pontosabban annak 2001-ben kezdődött ún. Doha fordulója. A Doha forduló egyik célja ugyanis a versenytorzító hatások visszaszorítása a mezőgazdasági termékek kereskedelmében. Sajnálatosnak mondható ugyanakkor, hogy a Doha forduló tárgyalásai egyelőre zsákutcába jutottak.

5. A közös kereskedelempolitika gyakorlata

Az EU mint vámunió, a GATT alapvető szemléletét és szellemiségét megtestesítő főszabály, nevezetesen a legnagyobb kedvezményes elbánás kötelezettsége (a GATT I. cikke) alól kivételt élvez. Erre a GATT Egyezmény XXIV. cikke ad lehetőséget, hiszen e cikk kivételként ismeri el a preferenciális megállapodásokat, vagyis a vámuniókat és a szabadkereskedelmi övezeteket. Amint az előbbiekben láttuk, az EK vámunióként jött a világra, tehát a tagállamok egymás közötti, ún. belső kereskedelme jogos kivételnek volt tekinthető a legnagyobb kedvezményes elbánás parancsa alól. Ezen felül a társulás intézménye eredetileg a tagállamoknak a volt gyarmataikhoz fűződő, szoros és kölcsönösen kedvezményes viszonyát volt hivatva átmenteni az EK külkapcsolati rendszerébe. A társulási megállapodások általában ipari szabadkereskedelmi övezetet létesítettek az EGK és a társult állam között, ami ugyancsak beleillik a GATT XXIV. cikke által megengedett kivételek körébe.

Amikor az ENSZ Kereskedelmi és Fejlesztési Konferenciája (UNCTAD)[93] a fejlődő országok megsegítése céljából elhatározta az ún. általános (vám)preferenciák rendszerének (GSP)[94] bevezetését, az EK is széles körben élt ezzel a lehetőséggel. Az UNCTAD az iparilag fejlett országok részéről egyoldalú vámkedvezmények, illetve vámmentesség nyújtását javasolta a fejlődő világból származó termékekre, hogy ezáltal azok versenyképesebb feltételekkel kerüljenek a fejlett államok piacaira. A kedvezményezett termékek listáját, a kedvezmények mértékét és az alkalmazásuk által érintett kereskedelmi forgalom nagyságát, továbbá a kedvezményeket igénybe vehető fejlődő országok körét a donor fejlett államok maguk dönthették el.[95] A GATT szerződő felei 1971. június 25-én döntöttek arról, hogy a GSP keretében nyújtott kedvezmények megengedett kivételt képeznek a legnagyobb kedvezményes elbánás alól.

Az EK a külkapcsolatai körében érvényesített kereskedelempolitikai elbánást egy meghatározott és pontosan nyomon követhető regionális logika szerint építette föl. Nyugat-Európában (a hidegháború által kettéosztott kontinens nyugati felén) az EK fő törekvése új tagállamok felvétele volt.

Az európai államokkal – mint potenciális tagjelöltekkel – az EK részben szabadkereskedelmi megállapodásokat kötött (pl. az EFTA-országokkal), részben pedig társulási szerződéseket írt alá (pl. a dél-európai államokkal). Ilyenformán az EK teljes nyugat-európai kapcsolatrendszerében kereskedelempolitikai szempontból preferenciális elbánás érvényesült, amely kivételt képezett a legnagyobb kedvezmény elve alól.

A földközi-tengeri medence Európán kívüli államainak nagy részével ugyancsak kétoldalú társulási megállapodások kötötték össze az EK-t (amelyek, ellentétben a dél-európai társulásokkal, már nem tették lehetővé a perspektivikus EK-tagságot). Úgyszintén a társulás jogalapjára épült az afrikai, karib-tengeri és csendes-óceáni (az angol nyelvű rövidítés szerint ACP) országokkal kötött loméi szerződés, illetve az azt felváltó Cotonoui Megállapodás.[96]

Az EK mind a mediterrán társulásokat, mind pedig az egymást követő ACP-megállapodásokat ugyancsak a legnagyobb kedvezményes elbánás alóli jogos kivételekként prezentálta a GATT-ban. Ami a GSP-kedvezményeket illeti, ezeket az EK kezdetben a saját, az előbbiekben vázolt preferenciális övezetén kívül, vagyis Ázsiában és Latin-Amerikában nyújtotta az általa kiválasztott fejlődő országoknak.

Ugyanezt a kedvezményt terjesztette ki 1990-től kezdve a rendszert váltó közép- és kelet-európai államokra, legelőször Magyarországra és Lengyelországra. (A preferenciális tartalmú társulási megállapodások megkötése után a GSP-kedvezmények megszűntek.)

Mindezek alapján tényként megállapítható, hogy az EGK kezdettől fogva a GATT elvi alapjain és előírásai szerint építette fel a közös kereskedelempolitikáját. A Közösség belső kereskedelme teljes egészében és külső kereskedelme túlnyomórészt (mintegy kétharmad arányban) elfogadott kivételt képez azonban a GATT, illetve a WTO alapvető szabálya, a legnagyobb kedvezményes elbánás alól. Az EU közös kereskedelempolitikájának valóra váltása azzal a gyakorlati következménnyel járt, hogy a Közösség mint centrum körül hatalmas preferenciális kereskedelmi tömb alakult ki, amely napjainkban Kelet-Európa irányában tovább növekszik. Ennek a helyzetnek a fő kárvallottjai és ennek megfelelően legfőbb bírálói a tengerentúli fejlett (OECD) országok, elsősorban az USA és Japán, amelyek háttérbe szorulnak az Európai Unió óriási preferenciális holdudvarának belső előnyeihez képest, minthogy rájuk „csupán” a legnagyobb kedvezményes elbánás vonatkozik.

Ismétlő kérdések:

1. Miért jelentős a közös kereskedelempolitika?

2. Milyen más uniós politikákkal mutat összefüggést a kereskedelempolitika?

3. Kötelező-e a kereskedelmi liberalizáció mint a kereskedelempolitika célja?

4. Hogyan lehet megkülönböztetni a kereskedelempolitika autonóm és szerződéses eszközeit?

5. Melyek a behozatal és a kivitel alapvető szabályai?

6. Sorolja három nagy csoportba a védintézkedéseket!

7. Melyek az antidömping és az antiszubvenciós eljárás lényegi jellemzői?

8. Mire jó a Trade Barrier Regulation?

9. Ki ellen alkalmazhat az EU alkalmazott gazdasági szankciókat?

10. Milyen területeken határozza meg a WTO joga az EU közös kereskedelempolitikáját?

11. Mi a WTO jogának státusza az EU jogrendjében?

Hasznos website-ok:

A Közös Kereskedelempolitika website-ja az EU honlapján belül:

http://europa.eu/pol/comm/index_hu.htm

Az Európai Bizottság kereskedelemmel foglalkozó honlapja:

http://ec.europa.eu/trade/index_en.htm

A WTO joganyaga a WTO honlapján:

http://www.wto.org/english/docs_e/legal_e/legal_e.htm

A WTO vitarendezési honlapja:

http://www.wto.org/english/tratop_e/dispu_e/dispu_e.htm

A WTO honlapjának az EU-val kapcsolatos információkat összefoglaló része:

http://www.wto.org/english/thewto_e/countries_e/european_communities_e.htm

[1] A kérdésről magyar nyelven átfogóan lásd: Balázs (2002), valamint Horváthy (2004) 337. és köv. o.

[2] Az 1958. január 1-jén hatályba lépett Római Szerződés eredetileg az Európai Gazdasági Közösség létrehozásáról szólt. A Maastrichti Szerződés azonban Európai Közösségre változtatta az elnevezést. Ezért a továbbiakban az Európai Közösségről (EK) beszélünk akkor is, amikor az 1993 előtti gyakorlatra utalunk.

[3] Piet Eeckhout: External Relations of the European Union, Legal and Constitutional Foundations (2004, Oxford, OUP) 347.

[4] WTO World Trade developments2009, 14. o. http://www.wto.org/english/res_e/statis_e/its2010_e/ its10_world_trade_dev_e.pdf. látogatva 2011. 07. 04.

[5] WTO World Trade developments2009, 16. o. http://www.wto.org/english/res_e/statis_e/its2010_e/ its10_world_trade_dev_e.pdf. látogatva 2011. 07. 04.

[6] Common Foreign and Security Policy – CFSP.

[7] A szabályozás fejlődéséhez ld. Marise Cremona: External Relations and External Competence of the European Union: The Emergence of an Integrated Policy in: Craig – de Burca, The Evolution of EU Law, 2nd Ed. (2011) 217 és köv. old.

[8] Paul Craig, The Lisbon Treaty, Law, Politics, and Treaty Reform (2010) 390.

[9] Oppermann (2005) 660. o.

[10] C–112/80, Dürbeck [1981] ECR 1095. és köv. o.; C–245/81, EDEKA [1982] ECR 2745. és köv. o.

[11] Oppermann (2005) 660. o.

[12] Everling (1996) 401. és köv. o.

[13] Vedder, Rdnr. 1.

[14] Oppermann (2005) 660. o.

[15] EUMSZ 205. cikk: „Az Unió e rész szerinti nemzetközi szintű fellépése az Európai Unióról szóló szerződés V. címének 1. fejezetében meghatározott elvek alapján az ott meghatározott célkitűzések megvalósítására törekszik, az ugyanezen fejezetben megállapított általános rendelkezésekkel összhangban.” EUMSZ 207. cikk (1) bekezdés utolsó mondata: „A közös kereskedelempolitikát az Unió külső tevékenységének elvei és célkitűzései által meghatározott keretek között kell folytatni.”

[16] Ehhez ld. Frank Hoffmeister, Menschenrechts- und Demokratieklauseln in den vertraglichen Außenbeziehungen der Europäischen Gemeinschaft (1998).

[17] Marise Cremona: External Relations and External Competence of the European Union: The Emergence of an Integrated Policy in: Craig – de Burca, The Evolution of EU Law, 2nd Ed. (2011) 217, 260 és köv. old.

[18] Oppermann (2005) 660. o.

[19] Opinion 1/75, [1975] ECR 1355., 1363. és köv. o.; Opinion 1/94, [1994] ECR 5267., 5395. és köv. o.

[20] Opinion 1/75, [1975] ECR 1355., 1363. és köv. o; C–41/76, Donckerwolcke [1976] 1921., 1937. és köv. o.; Opinion 1/78, [1979] ECR 2910. o. Ld. még Eeckhout (2004) 349.

[21] Oppermann (2005) 678. o.

[22] Opinion 1/78, [1979] ECR 2913. o.

[23] Hasonló értelemben: Horváthy (2004) 343. o.

[24] Opinion 1/94, [1994] ECR I-5267, 5401. o.

[25] Opinion 1/94, [1994] ECR I-5267, 5401. o.

[26] A helyzet először a Nizzai Szerződés hatálybalépésével változott annyiban, hogy az RSZ 133. cikk (5) bekezdése első albekezdése általában megállapította az EK hatáskörét a szolgáltatások kereskedelme és a szellemi tulajdon kereskedelmi vonatkozásai tárgyában is. Ugyanakkor az RSZ 133. cikk (6) bekezdése szerint ezen a területen csak akkor köthetett nemzetközi megállapodást az EK, ha annak rendelkezései nem terjedtek túl az EK belső hatáskörén, ezen belül is különösen nem eredményezte a tagállamok jogszabályainak harmonizációját olyan területeken, ahol a harmonizáció az RSZ alapján kizárt volt.

[27] Opinion 1/78, [1979] ECR 2871. és köv. o.

[28] Az Európai Bíróság gyakorlata már korábban is arra engedett következtetni, hogy a kivitel támogatása nem tagállami hatáskör, hanem a közös kereskedelempolitika része. Vö. Streinz (2008) 277. o.

[29] Kardos–Sonnevend (2007) 842 és köv. o.

[30] A vámpolitika témaköréhez részletesen ld. tankönyv 2. fejezetét.

[31] 3285/94/EK rendelet, 25. cikk. OJ L 349, 1994. 12. 31., 53–70. o.

[32] Lásd e tankönyv 16. fejezetét.

[33] Ezeket a textiltermékeket a Tanács 3285/94/EK rendelete II. melléklete sorolja fel.

[34] A Tanács 452/2003/EK rendelete szabályozza azokat a helyzeteket, ahol a védintézkedések, illetve az antidömping vagy az állami támogatás elleni intézekdések egyszerre is alkalmazhatók. OJ L 069, 2003. 03. 13., 8–9 o.

[35] Oppermann (2005) 670. o.

[36] Lásd a Tanács 1334/200/EK rendeletét, OJ L 159, 2000. 6. 30., 1. o.

[37] Oppermann (2005) 670. o., további utalásokkal.

[38] Lásd a Tanács 3911/92/EK rendeletét. OJ L 395, 1992. 12. 31., 1–5. o. A kulturális javak kereskedelméhez ld. még Miklós Király, Unity and Diversity: The Cultural Effects of the Law of the European Union (2011) 236 és köv. old.

[39] Opinion 1/75, [1975] ECR 1355. o.

[40] Vedder, Rdnr. 49.

[41] Michael Hahn, in:Callies/Rufert (Hrsg.) EUV/EGV, 3. Aufl. 2007, Art. 132 Rdnr 7.

[42] Az állami támogatásokhoz ld. e tankönyv 5. fejezetét.

[43] A megállapodás a Kereskedelmi Világszervezetet létrehozó Marakeshi Egyezmény (WTO Egyezmény) 1/a) Mellékletében található. A WTO Egyezményt az 1998. évi IX. törvény hirdette ki a magyar jogban.

[44] Organisation for Economic Cooperation and Development (Gazdasági Együttműködés és Fejlesztés Szervezete) – OECD.

[45] A hivatalosan támogatott exporthitelekről szóló OECD Megállapodás. A megállapodást nem hirdette ki magyar jogszabály, hanem pusztán annak közzététele történt meg a Magyar Közlöny 2004/48. számában. A közzétételre a 232/2003. (XII. 26.) Korm. rendelet 25. § (2) bekezdése hatalmazta fel a Külügyminisztériumot.

[46] Michael Hahn, in:Callies/Rufert (Hrsg.) EUV/EGV, 3. Aufl. 2007, Art. 132 Rdnr 5. A kedvezményes exporthitel ugyanakkor csak abban az esetben nem tilos, ha a kamat nem alacsonyabb az állam saját kamatköltségeinél.

[47] Áttekintően ld. Horváthy Balázs: Külkereskedelmi védelmi intézkedések a közösségi jogban (Doktori értekezés) (2008) http://www.mtakpa.hu/kpa/download/1278275.pdf, látogatva 2011. 07. 11.

[48] A Tanács 3286/94/EK Rendelete (1994. december 22.) a nemzetközi kereskedelmi szabályok, különösen a Kereskedelmi Világszervezet égisze alatt kialakított kereskedelmi szabályok alapján a Közösséget megillető jogok gyakorlásának biztosítása érdekében a közös kereskedelmi politika területén követendő közösségi eljárások megállapításáról, HL L 349., 1994.12.31., 71. o.

[49] Lásd a Tanács 89/646/EK irányelvét, mely a harmadik államok irányában a viszonosság elvének érvényre juttatására ad felhatalmazást a Bizottság számára. Ez lényegében nem jelent mást, mint lehetőséget a harmadik államok pénzintézetei tevékenységének korlátozására az EU-n belül. HL L 386, 1989. 12. 30., 1–13. o.

[50] Lásd a Tanács 385/96/EK rendeletét (1996. január 29.) a vízi járművekre vonatkozó káros árképzés elleni védekezésről. HL L 56, 1996. 03. 06., 21–33. o.

[51] A dömpingellenes eljárás részletes tárgyalásához ld. Horváthy Balázs: Külkereskedelmi védelmi intézkedések a közösségi jogban (Doktori értekezés) (2008) 205. és köv. old., http://www.mtakpa.hu/kpa/
download/1278275.pdf, látogatva 2011. 07. 11.

[52] A Tanács 384/96/EK Rendelete (1995. december 22.) az Európai Közösségben tagsággal nem rendelkező országokból érkező dömpingelt behozatallal szembeni védelemről, HL L 56, 1996. 03. 06., 1–20. o.

[53] A Tanács 384/96/EK rendelete, 1. cikk (2) bekezdés.

[54] A Tanács 384/96/EK rendelete, 2. cikk (1) bekezdés.

[55] A Tanács 384/96/EK rendelete, 2. cikk (8) bekezdés.

[56] A Tanács 384/96/EK rendelete, 2. cikk (11) bekezdés.

[57] A Tanács 384/96/EK rendelete, 1. cikk (1) bekezdés: Dömpingellenes vám vethető ki minden olyan dömpingelt termékre, amelynek a Közösségben történő szabad forgalomba bocsátása kárt okoz.

[58] A Tanács 384/96/EK rendelete, 3. cikk (1) bekezdés.

[59] A Tanács 384/96/EK rendelete, 3. cikk (2) bekezdés.

[60] A Tanács 384/96/EK rendelete, 9. cikk (4) bekezdés.

[61] A Tanács 384/96/EK rendelete, 7. cikk.

[62] A Tanács 384/96/EK rendelete, 9. cikk (3) bekezdés. A vám kivetéséről szóló döntést követően a vám összege egyszerű többséggel is megállapítható.

[63] A Tanács 384/96/EK rendelete, 14. cikk (1) bekezdés.

[64] A Tanács 384/96/EK rendelete, 13. cikk.

[65] Ötéves távlatban a dömpinghez viszonyítva a szubvenciós vizsgálatok aránya 5:1 és 4:1 között volt. Horváthy (2004) 349. o., további utalásokkal.

[66] A Tanács 2026/97/EK rendelete az Európai Közösségben tagsággal nem rendelkező országokból érkező szubvencionált behozatallal szembeni védelemről, HL L 288, 1997. 10. 21., 1–33. o.

[67] Az antiszubvenciós részletes tárgyalásához ld. Horváthy Balázs: Külkereskedelmi védelmi intézkedések a közösségi jogban (Doktori értekezés) (2008) 249. és köv. old., http://www.mtakpa.hu/kpa/download/
1278275.pdf, látogatva 2011. 07. 11.

[68] A Tanács 2026/97/EK rendelete, 3. cikk (2) bekezdés.

[69] Horváthy (2004) 349. o.

[70] Omnibus Trade Act.

[71] A Tanács 3286/94/EK rendelete a nemzetközi kereskedelmi szabályok, különösen a Kereskedelmi Világszervezet égisze alatt kialakított kereskedelmi szabályok alapján a Közösséget megillető jogok gyakorlásának biztosítása érdekében. OJ L 349, 1994. 12. 31., 71–78. o.

[72] Lásd Bronckers (1996) 301. és köv. o.

[73] Michael Hahn, in:Callies/Rufert (Hrsg.) EUV/EGV, 3. Aufl. 2007, Art. 133 Rdnr 147-149.

[74] Grey Area Trade Policy.

[75] Oppermann (2005) 675. o.

[76] Tanács 596/82/EK rendelete, HL L 98, 1982. 03. 16., 15–18. o.

[77] Tanács 877/82/EK rendelete, HL L 102, 1982. 04. 16., 1–2. o.

[78] A második pillérben elfogadható aktusokról lásd Kardos–Sonnevend: (2002) 534., 551. o.

[79] Az ebből eredő alapjogi és hatásköri problémákhoz ld. T-315/01, Yassin Abdullah Kadi kontra az Európai Unió Tanácsa és az Európai Közösségek Bizottsága, [2005] ECR II-03649. és köv. o.

[80] Paul Craig, The Lisbon Treaty, Law, Politics, and Treaty Reform (2010) 396.

[81] A vonatkozó instrumentumok szisztematikus katalógusa megtalálható az EU honlapján, a következő cím alatt: http://eur-lex.europa.eu/hu/legis/latest/chap1140.htm. Látogatva 2011. 07. 11.

[82] Oppermann (2005) 679. és köv. o.

[83] A Cotonouban 2000. június 23-án aláírt Partnerségi Megállapodás egyrészről az afrikai, karibi és csendes-óceáni államok, másrészről az Európai Közösség és tagállamai között, HL L 317, 2000. 12. 15. 3–399. o.

[84] General Agreement on Tariffs and Trade – GATT.

[85] 1/94. sz. vélemény, EBH 1994 I-05267.

[86] Az EU WTO-beli tagságával kapcsolatban igen hasznos áttekintő információkat ad a WTO honlapja: http://www.wto.org/english/thewto_e/countries_e/european_communities_e.htm.

[87] Oppermann (2005) 685.

[88] Vö. C- 12/86 Demirel, EBH 1987, 3719, 3751. A nemzetközi szerződések EU jogon belüli helyzetéhez ld. Ehhez ld. Sonnevend–Kardos in: Európai Közjog és Politika.

[89] Ehhez ld. Craig-de Burca, EU Law, 4th Edition (2007), 206. és köv. old.; Michael Hahn, in: Callies/
Rufert (Hrsg.) EUV/EGV, 3. Aufl. 2007, Art. 133 Rdnr 174–200..

[90] C-21-24/72 International Fruit, EBH 1972, 1219, 1228.

[91] C-149/96, Portugália c. Tanács, EBH 1999, I- 8395, az ítélet 45-46. bekezdése.

[92] A közös mezőgazdasági politikához ld. Ebben a tankönyvben a 16. fejezetet.

[93] United Nations Conference on Trade and Development – UNCTAD.

[94] Generalized System of Preferences – GSP.

[95] Ugyancsak önkéntesen, saját döntésük alapján jelentkezhettek azok az országok, amelyek a GSP keretében ilyen kedvezményekre igényt tartottak. Például Magyarország az 1970-es években nem igényelt GSP-kedvezményeket abból a meggondolásból, hogy ezzel hosszabb távon ne veszélyeztesse a fejlett, európai státus elérését; ugyanakkor Románia és Jugoszlávia részesült ilyen kedvezményekben, többek között az EGK-tól is.

[96] Ehhez ld. fent.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.