JOGI

LEXIKON

Átdolgozott és bővített kiadás

Kiadja a
CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft.
Budapest, 2009
1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.
Telefon: (40) 464-565
Fax: +36 (1) 464-5657
e-mail: info@complex.hu
www.complex.hu

Felelős vezető: a CompLex Kiadó Kft. igazgatója
Kiadásért felelős: Petr Král
Kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Csizner Ildikó
Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina
Műszaki főmunkatárs: Kerek Imréné

ISBN 978 963 295 207 9
Jelzőszám: KK-001P0-1989

© KJK–Kerszöv Jogi és Üzleti Kiadó Kft., Budapest, 1999
© CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft., Budapest, 2009

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén, továbbá a www.complex.hu portálon.

A CompLex Jogi és Üzleti Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is. A kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

Főszerkesztő:

Lamm Vanda

Szerzők:

Ádám Antal

Jobbágyi Gábor

Rácz Lajos

Back András

Kardos Gábor

Rácz Zoltán

Balásházy Mária

Kecskés Gábor

Réczei László

Bartók Irén

Kecskés László

Rodics Katalin

Basa Ildikó

Kengyel Miklós

Román László

Bandi Gyula

Kerekes Zsuzsa

Rosner Vilmos

Bárd Károly

Kereszty Béla

Ruszoly József

Benedek Ferenc

Kertész Imre

Sajó András

Berki Feriz

Kertész István

Samu Mihály

Bittó Márta

Kincses László

Sándor Judit

Blutman László

Kisfaludi András

Sári János

Bócz Endre

Kisteleki Károly

Sárközy Tamás

Bődig Mátyás

Koi Gyula

Schweitzer Gábor

Bodzási Balázs

Kolláth György

Sipos Katalin

Bodnár László

Kovacsics József

Solt Kornél

Bokorné Szegő Hanna

Kovács Péter

Stipta István

Boóc Ádám

Kránitz Marianna

Sulyok Gábor

Bragyova András

Kukorelli István

Süveges Márta

Bruhács János

Lamm Vanda

Szabadfalvi József

Burján László

Lehoczkyné Kollonay Csilla

Szabó András

Cziegler Dezső Tamás

Lenkovics Barnabás

Szabó Anita

Czucz Ottó

Lévayné Fazekas Judit

Szamel Katalin

Cseh Gabriella

Ligeti Katalin

Szamel Lajos

Cséka Ervin

Lomnici Zoltán

Szécsényi-Nagy Kristóf

Csiky Ottó

Lontai Endre

Szenté Zoltán

Dantesz Péter

Lőrincz Lajos

Szentiványi Iván

Dezső Márta

Lővétei István

Szigeti Ernő

Domé Györgyné

Maiyalehné Gregóczki Etelka

Szigeti Péter

Dósa Ágnes

Majtényi Balázs

Szilágyi Dénes

Dunay Pál

Masenkó-Mavi Viktor

Szilágyi Éva

Elek Judit

Máthé Gábor

Szilágyi István

Erdő Péter

Mezei László

Szilágyi Péter

Esztó Péter

Mezey Barna

Szilbereky Jenő

Faludi Gábor

Mihajlov Dobromir

Szotáczky Mihály

Farkas Ákos

Milassin László

Takács Albert

Fehér Lenke

Miskolczi Bodnár Péter

Tamás András

Fekete Balázs

Miskolczi Bodnárné Harsányi

Temesi István

Ferenczy Endre

Gyöngyi

Tersztyánszky Ödön

Filo Erika

Mohácsi Péter

Tokaji Géza

Földi András

Molnár Imre

Toldi Ferenc

Fürész Klára

Molnár József

Tóth János

Gajduschek György

Nagy Árpád

Tóth Judit

Gál Gyula

Nagy Boldizsár

Tóth Mihály Gábor

Ganczer Mónika

Nagy Ferenc

Török Gábor

Gárdos-Orosz Fruzsina

Nagy Károly

Tremmel Flórián

Gáspárdy László

Nagyné Szegvári Katalin

Udvaros Miklós

Ifj. Glatz Ferenc

Nagy Tibor

Újszászy Zsófia

Gönczöl Katalin

Németh József

Újváriné Antal Edit

Görgényi Ilona

Nótári Tamás

Varga Csaba

Gyertyánfy Péter

Novotni Zoltán

Varga János Tamás

György István

Paczolay Péter

Varga Péter

Hagelmayer Istvánné

Pap András László

Vargyai Gyula

Hajós Anna

Papp Zsigmond

Vargha László

Halász Iván

Peschka Vilmos

Vavró István

Halász József

Petrik Ferenc

Veredy Katalin

Halmai Gábor

Petró Rita

Vezekényi Ursula

Harmathy Attila

Péter Zsolt

Vékás Lajos

Hollán Miklós

Péteri Zoltán

Vörös Imre

Horváth Attila

Polt Péter

Weiss Emília

Horváth M. Tamás

Prandler Árpád

Weinerné Friedery Réka

Horváth Pál

Prugberger Tamás

Weller Mónika

Horváth Tibor

Pusztai László

Wiener A. Imre

Horváthy Balázs

Radnay József

Wiener György

Imre Miklós

Rakvács József

Zlinszky János

Irk Ferenc

Rácz Attila

Ződi Zsolt

Jakab Éva

Zsohár András

Az első kiadás főszerkesztője:

Lamm Vanda

Peschka Vilmos

Az első kiadás szerkesztőbizottsága:

Bragyova András

Kincses László

Lamm Vanda

Lőrincz Lajos

Peschka Vilmos

Péteri Zoltán

Sárközy Tamás

Szamel Lajos

Wiener A. Imre

Zlinszky János

Az első kiadás nyelvi lektorai:

Kemény Gábor

Urbán Ilona

Technikai szerkesztők:

Argyelán Zsuzsanna

Pardi Mária

A lexikon kutatási programjának támogatója:

A Magyar Köztársaság Külügyminisztériuma

Országos Tudományos Kutatási Alapprogramok Bizottsága (Otka)

Előszó
a második kiadáshoz

E lexikon első kiadása 1999-ben látott napvilágot, s a munka mind szakmai körökben, mind pedig az olvasóközönség részéről kedvező fogadtatásra talált. Talán ez az oka annak, no meg a mögöttünk hagyott évtized jogfejlődése, hogy sor kerülhetett a kötet második, átdolgozott és bővített kiadására.

Mint ismeretes, a 21. század első évtizede Magyarország számára rendkívül érdekes és izgalmas időszak volt, hiszen az hazánknak az Európai Unióhoz való csatlakozásra való felkészülésének, majd pedig 2004-től kezdődően a teljes jogú taggá válás és annak kiteljesedésének évei voltak. Uniós tagságunkból következően a magyar jogrendszer jelentős változásokon ment át, s az évtized végén elmondható, mára szinte minden jogágat átsző az uniós jog. Az elmúlt évek során azonban – a bővülési folyamaton túlmenően –, magában az Unióban is számottevő átalakulások történtek. Mindezek következtében, valamint a hazai jogban bekövetkezett jogfejlődésre tekintettel, a lexikon anyaga a második kiadásra több száz új szócikkel bővült, s több mint félezer szócikk került átdolgozásra. A munka közreadói szomorú kötelességüknek tettek eleget, amikor a második kiadás anyagába beiktatták azon kiváló jogászokról szóló szócikkeket, akik az első kiadás óta távoztak az élők sorából. Külön fájdalom, hogy többen közülük az első kiadás szerzői, illetve szerkesztői voltak.

A második kiadáshoz az új szócikkeit, a kiegészítéseket és az átdolgozásokat kizárólag az MTA Jogtudományi Intézetének kutatói végezték. A szerkesztő ezúton szeretne köszönetet mondani mind az 1999-es kiadás, mind pedig a mostani, második kiadás szerzőinek, szerkesztőinek és az összes közreműködőnek gondos és odaadó munkájukért.

Külön köszönet illeti a CompLex Kiadót, hogy vállalkozott a munka újbóli megjelentetésére, továbbá a Kiadó munkatársait türelmükért és segítségükért.

A lexikon valamennyi közreműködője őszintén reméli, hogy jelen munka közreadásával nem csak a joggal hivatásszerűen foglalkozó szakemberek számára biztosítanak hasznos segédeszközt, hanem a nagyközönség jogi műveltségét és tájékozottságát is segítik.

Budapest, 2009. november

Lamm Vanda

Tudnivalók
a lexikon használatához

A szócikkek élén vastagon szedve a szócikk címe található, ezt – kivéve az utaló címszavakat – követi a szócikk kifejtése. Amennyiben idegen eredetű vagy idegen nyelvű a szócikk címe, úgy a cím után zárójelben található mind a szócikk címének magyar nyelvű jelentése, illetve jogi műszóként való értelmezése, mind pedig eredetének megjelölése. Ennek a fordítottja is előfordul egyes szócikkek esetében, ha a magyar elnevezés mellett az idegen nyelvű is elterjedt – különösen vonatkozik ez a római jogi eredetűekre, például végrendelet (testamentum). Ekkor a szócikk címe után zárójelben az idegen nyelvű elnevezés található a szó eredetére való utalással.

A nemzetközi szerződések és a nemzetközi szervezetek általában a hivatalos magyar nyelvű elnevezésük szerint találhatók a lexikonban, s csak utaló címszóként szerepel az adott nemzetközi szerződéssel vagy szervezettel kapcsolatban gyakran használt idegen nyelvű rövidítés vagy betűszó. Ez alól csak az a néhány eset képez kivételt, amikor az adott betűszó vagy nemzetközi rövidítés rendkívül elterjedt, s szinte kizárólag csak az használatos (pl. SALT). Ilyenkor maga a betűszó vagy rövidítés a szócikk címe, vagyis ezt követi a rövidítés feloldása és a szócikk kifejtése.

A szócikkek egyes jelentéseit vastag betűs arab számok választják el egymástól.

A szócikkeken belül ~ jelöli a szócikk címének ismétlését. Ha a szövegben a lexikonban önálló szócikként is megtalálható szó vagy név szerepel, azt a dőlt betűs szó előtt → jelzi.

A lexikonban használt
rövidítések

ang. =

angol

fr. =

francia

lat. =

latin

ném. =

német

gör. =

görög

ol. =

olasz

A, Á

Aarhusi egyezmény (Egyezmény a környezeti ügyekben az információhoz való hozzáféréséről, a nyilvánosságnak a döntéshozatalban történő részvételéről és az igazságszolgáltatáshoz való jog biztosításáról): az ENSZ (→ Egyesült Nemzetek Szervezete) Európai Gazdasági Bizottságának égisze alatt Aarhusban, 1998. júni. 25-én aláírt (hatályba lépett: 2001. okt. 30.) → nemzetközi szerződés (kihirdetve: 2001. évi LXXXI. tv.). Az ~ szövegének kidolgozásában – az → államok mellett – 4 környezetvédelmi szervezet képviselője is részt vett. Az ~ célkitűzésként nevesíti, hogy a jelen és jövő generációkban élő minden egyén egészségének és jólétének megfelelő környezetben éljen (→ egészséges környezethez való jog), ezért az ~ben részes államok garantálják a környezetvédelmi ügyekben a nyilvánosság számára a jogot az információk hozzáférhetőségéhez, a döntéshozatalban való részvételhez és az → igazságszolgáltatás igénybevételéhez (az ~ 3 pillére); ezek teljesítése a → belső jogban biztosított eszközök útján történik, az ~ ugyanis az ún. non-self-executing → szerződések (→ self-executing szerződés) körébe tartozik. Az ~ kétévenkénti rendes tanácskozást ír elő, amelyen a szerződő államok áttekintik az általuk készített rendszeres jelentés alapján az ~ végrehajtását. Az ~hez kapcsolódó szennyezőanyag-kibocsátási és -szállítási nyilvántartásról szóló → jegyzőkönyvet 2003. máj. 21-én írták alá Kijevben; míg 2005. máj.-ban, a kazahsztáni Almatyban a nyilvánosságnak a genetikailag módosított organizmusok forgalomba hozatalát érintő döntéshozatalban történő részvételére vonatkozó újabb szabályokkal egészítették ki az ~t.

Abay Gyula (1891–1978): statisztikus, a pécsi egyetem tanára, 1939-től az MTA lev. tagja, 1949-ben visszaminősítették tanácskozó taggá. Fő művei: Bevezetés a statisztika tudományába, 1945; A magyarországi népességnyilvántartás kezdetei, 1946.

ABGB: → Osztrák polgári törvénykönyv

Ablegatus (ablegatus absentius, absentium ablegatus – lat.): a régi magyar jogban a távollevők → országgyűlési követe. Az 1848 előtti rendi országgyűlési képviseleti gyakorlat szerint azok a bárók (mágnások), akik személyes megjelenésre voltak jogosultak, akadályoztatásuk esetén maguk helyett ~t küldhették a diétára. A távollevők követei az → alsótáblán tanácskozási joggal vehettek részt; a követnek mind a vita, mind a → szavazás során tartania kellett magát küldői írásos utasításához (instrukció). Szavazatukat csak a → vármegyék követei és a káptalanok után vették tekintetbe.

ABM-szerződés (Treaty on the Limitation of Anti-Ballistic Missile Systems – ang.): antiballisztikus rakétarendszereket korlátozó → nemzetközi szerződés, amelyet a → SALT I. szerződéscsomag részeként 1972. máj. 26-án Moszkvában kötött meg a Szovjetunió és az USA (hatályba lépett: 1972. okt. 3.). A felek az ~ben vállalták, hogy rakétaelhárító védelmi rendszereiket két-két egységre korlátozzák, és ezzel biztosítják, hogy a kölcsönös elrettentés – mivel megfelelő védelem híján mindkét fél okkal tarthatott a másik hadászati nukleáris rakétái által rámérhető csapástól – ne működjön közöttük. Két évvel később a szerződést a felek egy → jegyzőkönyvvel módosították, miután már csak egy-egy rendszert tarthattak meg. Az USA saját rendszerét – tekintettel annak kétséges hatékonyságára és a rendszeres korszerűsítés jelentős költségeire – nem tartotta karban, vagyis lényegében felhagyott az ellenrakétákon alapuló hadászati rakétavédelemmel. A Szovjetunió, majd Oroszország Moszkva körül továbbra is működőképes rendszert tartott fenn. Az ~ körül 1983-tól, az amerikai elnök hadászati védelmi kezdeményezések néven ismert tervének meghirdetésétől kezdődően kiéleződtek az értelmezési viták, amelyek a körül összpontosultak, szabad-e részben vagy teljesen a rakétaelhárítás célját szolgáló rendszert telepíteni a világűrbe (→ világűr jogi helyzete), így veszélyeztetve az ~ célját, ha betűjét nem sértve is. Az ~t az USA – a biztonsági környezet lényeges megváltozására (→ clausula rebus sic stantibus) hivatkozással – 2001 decemberében, 6 hónapos határidővel, egyoldalúan felmondta (→ felmondás), melynek hatására Oroszország is visszalépett a → START-II. szerződéstől.

Abolicionizmus: általános értelemben valamilyen → jogintézmény [pl. rabszolgaság (→ rabszolgaság tilalma) a → halálbüntetés, vagy a → prostitúció] eltörlését célul kitűző (jogi, politikai, társadalmi) mozgalom.

Abortusz: művi terhességmegszakítás; jogi szabályozása több → alapjogot érint: a → méhmagzat → élethez való jogát, a → jogképességhez való jogot, valamint az anya emberi méltósághoz való jogát. Attól függően, hogy a → jogrendszerben az alapjogok alanyának – embernek – tekintik-e a méhmagzatot, alapvetően eltérő megoldások képzelhetők el. Ha a magzatot jogilag embernek – → jogalanynak – tekintik, akit megillet az élethez és méltósághoz való → alanyi jog, akkor ~ kizárólag csak rendkívüli esetekben végezhető, pl. az anya életének megmentése érdekében. Ha azonban a magzat jogilag nem ember, akkor mérlegelni kell a magzati élet védelmére vonatkozó → állami kötelezettséget az anya önrendelkezési jogával szemben. A jogrendszerek többsége az ~ teljes tilalma és az indok nélkül, minden esetben megengedett ~ két szélsősége között húzza meg a határt. A különböző terhességmegszakítási okokat a szaknyelv indikációnak (indíték) nevezi, amelyeket négy csoportba szokás sorolni: a) egészségügyi, b), eugenikus, c) szociális, d) erkölcsi. Általánosan elfogadott egészségügyi indokok az ~ elvégzésére, ha a terhesség az anya egészségét súlyosan veszélyezteti, ha a magzat orvosilag valószínűsíthetően súlyos fogyatékosságban vagy egyéb károsodásban szenved, vagy a terhesség → bűncselekmény következménye. Az egészségügyi indokokon kívül az anya szociális helyzete vagy súlyos válsághelyzete szerepelhet még az ~t legalizáló okként. A magyar → Alkotmánybíróság több határozatában foglalkozott az ~szal; álláspontja szerint, ha a magzatnak nincs feltétlen jogalanyisága az állam objektív életvédelmi kötelezettségéből fakadóan csak az indikációs modell lehet alkotmányos, amelyben a terhességmegszakításhoz mindenképp megfelelő indok szükséges. A súlyos válsághelyzet fogalmának és alkalmazása feltételeinek meghatározása kizárólag → törvényben történhet. → magzatelhajtás

Abszolút igazság: → igazság megállapítása

Abszolút jog: → emberi jogok korlátozásai

Abszolút monarchia: → monarchia

Abszolutizmus (kötetlen – lat.): a politikai → hatalom (legalábbis pozitív) jogilag nem korlátozott gyakorlása, ill. az ezt igazoló eszmerendszer. Az abszolút uralkodó (→ monarcha), ill. → államfő az → állam hatalmának gyakorlásában nem ismer el jogi korlátozást, s bármiféle korlátozás csak az uralkodónak alárendelt állami szervekre vagy tisztviselőkre érvényes. Az ~ mint kormányzati (→ kormányzás) rendszer a 17–18. században egy ideig szinte minden jelentős európai államban létezett; a jogtörténetben a felvilágosult ~ jelentős szerepet játszott, amennyiben előmozdította a → kodifikációt és a jogi reformokat, különösen a → büntetőjogban és a vallásszabadság területén. Az ~ rendszerint az ~ alapeszméjét tagadó mozgalmak kiváltója lett, s ezzel közvetve fontos szerepet játszott az → alkotmányos állam, ill. a → jogállam (→ rule of law) kialakulásában. → totális állam

Accidentalia negotii (lat.): a pandektisták (→ pandektisztika) tanítása szerint a → jogügylet esetleges alkatrészei, pl. feltétel, időtűzés, meghagyás vagy egyéb kikötés (→ negotium); ezek felvétele az adott jogügyletbe a szerződő felek akaratelhatározásától függ.

Accrescentia (→ növedék – lat.): a → római jogban konkrét értelemben mindazt jelentette, ami egy dologhoz (→ res) kapcsolódik, azzal összefüggésbe kerül, azaz hozzánő a dologhoz. Az ~ keletkezhet természeti esemény, külső erők közrehatása folytán, mint pl. a sodorvány, iszaplerakódás vagy a → gyümölcs. Az ~ átvitt értelemben elsősorban a → tulajdonjog jogi (nem fizikai) értelemben vett „növekedését”, kiteljesedését jelenti, pl. a haszonélvező halála esetén az addig őt illető jogok a tulajdonjoghoz „hozzánőnek” (→ dominium); az ~ kiterjed a dolog mindenféle gyarapodására. Speciális jelentése van az ~nak a rabszolgatulajdon esetében. Ha a rabszolga többek közös tulajdonában van, és a tulajdonostársak közül az egyik felszabadítja, akkor a felszabadító tulajdoni hányada hozzánő a többi tulajdonostárs tulajdonához. Ezt – a rabszolgára nézve kedvezőtlen – szabályt csak → Iustinianus változtatta meg.

Accursius [Francesco? d’Accursio] (1182/1185? –1263/1269?): olasz jogtudós, a bolognai glosszátoriskola (→ glosszátorok) eredményeit összefoglaló Glossa ordinaria szerzője.

Accusatorius eljárás: → vád

Acquis communautaire (közösségi vívmányok – fr.):. természetét tekintve az → uniós jog kifejezéssel szemben inkább szociológiai, mint jogi jellegű fogalomnak tekinthető. Az ~ fogalma az 1970-es években az → Európai Gazdasági Közösség intézményeinek mindennapi nyelvezetében jelenik meg, ezt követően a közösségi joggal foglalkozó irodalom vázolta fel az ~ dogmatikáját. Az ~ fogalmára később az alapszerződések (→ nemzetközi szerződés) is utaltak, az → Európai Unióról szóló Szerződésben (→ Maastrichti Szerződés) is található ilyen hivatkozás. Az ~ fogalma a közösségi jogi forrásokon (→ jogforrás) kívül magában foglal minden, az → Európai Közösségekre vonatkozó normát, alapelvet, nyilatkozatot (→ nyilatkozat), határozatot, célkitűzést és gyakorlatot, függetlenül attól, hogy adott vívmány kötelező jogi erővel bír-e avagy sem. Az ~ részét képezik az → Európai Bíróság ítélkezési gyakorlatának eredményei is. A Maastrichti Szerződés hatálybalépésétől kezdődően a ~ mellett beszélni lehet az uniós vívmányok (acquis de l’Union, acquis of the Union) fogalmáról, amely az Európai Unió második és a harmadik pillérének eljárásaiban született kötelező és nem kötelező aktusokra és az Unió egyéb dokumentumaira utal.

Acquis de l’Union: → acquis communautaire

Acquisitio (lat.): a → római jogban szerzés, megszerzés; jelölhet → vagyonnövekedést, elsősorban tulajdonszerzés útján, de jelentheti személyes → jogviszony létrehozását is (acquirere libertum, socium, cognationes). Jelentős → Gaius differenciálása a különös és az egyetemes → jogutódlás között. Az ~ dominii tulajdonszerzést jelent, ennek módjait Gaius a → ius gentium és a → ius civile szerinti csoportokba sorolja be. A ius civile szerinti tulajdonszerzési módokat már a → Tizenkét táblás törvény is ismerteti. Idetartozik a → mancipatio, az → in iure cessio és az → usucapio. A mancipatio és az in iure cessio absztrakt ügyletek, melyek nem csak dolog (→ res) tulajdonának megszerzésére voltak alkalmasak, hanem egyéb célok elérésére is, pl. szolgalomalapításra, rabszolga-felszabadításra. A ius gentium szerinti tulajdonszerzési módok közé tartozik a → traditio, a foglalás, a → kincslelet, a dologegyesülés, a → gyümölcsszerzés és a → feldolgozás. Az ~ bonorum javak, vagyontömeg megszerzését jelenti, legfontosabb esete az ~ → hereditatis, az örökség megszerzése, amely a római jogban elfogadó nyilatkozattal, más esetekben anélkül is megtörténhetett.

Acquisitum (megszerzett – lat.): tkp. szerzeményi → vagyon. A régi magyar jogban mindaz, ami nem öröklés (→ öröklési jog) révén került a tulajdonoshoz vagy birtokoshoz (→ tulajdonjog). Forrása lehetett adomány, élők közötti juttatás, nem → törvényes öröklés, visszterhes szerzés (→ visszterhes szerződés), ~ lehetett → ingó dolog és → ingatlan is. A törvényes örökléssel átszállt ~ ősi vagyonná vált, a → hagyomány révén juttatott nem. A magyar → polgári jogban az ~ az ági vagyon (→ ági öröklés) ellentétpárja.

Act (→ törvény – ang.): → jogforrás; amely a 14–15. századi angol rendi képviseleti → állam törvényhozási (→ jogalkotás) gyakorlatában alakult ki. A → parlament az uralkodóhoz címzett előterjesztéseit gyakran törvényhozásra alkalmas javaslat (→ bill) formájában nyújtotta be, s ez királyi szentesítéssel törvény rangjára emelkedett. Az ~ csupán a parlament hozzájárulásával születhetett, ezért ezt a jogalkotási aktust (statute) határozottan megkülönböztették a királyi rendeletektől (ordinance). Belőle fejlődött ki az ún. törvényi jog (statute law), amely az angol → jogrendszer (→ common law) egyik fő jogforrása lett. Általánosabb értelemben bármely → hatóság vagy testület határozatának megjelölésére is használták.

Act of Settlement: az angol trónöröklés rendjét szabályozó → törvény (1701), amelynek értelmében a német protestáns Hannover-házból származó uralkodók kerültek Anglia trónjára. Hatályát utóbb (1707) Nagy-Britannia koronájának öröklési rendjére is kiterjesztették (Treaty of Union). Fontos rendelkezéseket tartalmazott a törvény az → államhatalmi ágak megosztásával kapcsolatban is, amennyiben kimondta, hogy bármely, a királytól elnyert tisztség vagy jövedelem összeférhetetlen a → parlament alsóházának (House of Commons) tagságával, továbbá, hogy a bírák (→ bíró) kinevezése gyakorlatilag élethossziglanra szól.

Act of state (vagy acte de gouvernement – ang., ill. fr.): 1. A → nemzetközi jogban az → állam szuverén (→ szuverenitás) minőségében hozott döntései – ideértve a → jogalkotást – felülbírálhatatlansága más államok (vagy → nemzetközi szervezetek) által. Az ~ doktrína kettős jelentéssel bír: egyrészt azt jelenti, hogy egy állam nem nyilváníthatja (vagy tekintheti) érvénytelennek – nem bírálhatja felül – más [általa elismert (→ államok elismerése)] államok döntéseit, másfelől (pozitív értelemben) jelentheti azt is, hogy minden állam köteles elismerni más államok saját → joghatóságukba tartozó ügyekben hozott döntéseit, ill. joghatásait saját területén. Az ~ doktrína a legnagyobb vitát az → államosítások joghatásai elismerésével kapcsolatban váltotta ki, de alkalmazható sok más esetben, pl. az → állampolgárság megszerzésének vagy elvesztésének joghatásaira. Az ~ általában csak az állam → közjogi aktusaira vonatkoztatható. 2. A ~ a → belső jogban eredetileg az állam el nem hárítható beavatkozását jelentette → magánjogi → jogviszonyokba, amelynek hatása a vis maiorhoz (→ erőhatalom) hasonlítható (~, ill. „Act of God”). Későbbi jelentése eminensen közjogi: a → jogállam kialakulásával az állam (főleg a → közigazgatás) döntései, határozatai egyre inkább → bírósági felülvizsgálat alá tartoztak; az ~ doktrína azokat az állami döntéseket jelöli, amelyek természetüknél fogva ki vannak véve a → bírói felülvizsgálat alól. Ilyenek általában a szuverenitás gyakorlásának tekinthető aktusok, különösen a mai jogban az állam külpolitikai döntései (pl. államelismerés vagy egy → nemzetközi szerződés megkötése), a → kormány személyzeti döntései, vagy az → államfő döntései stb. Az ~ kontinentális európai változatát a francia → közigazgatási bíráskodás dolgozta ki az ún. kormányzati aktusok (acte de gouvernement) elméletével, amelyet a német s az azt követő jogi doktrína is átvett. A közjogban az ~ alkalmazási köre jelentősen szűkül azokban az államokban, amelyek az → alkotmánybíráskodást elfogadják.

Acta comitiorum (tkp. acta diaetalia comitiorum, országgyűlési iratok – lat.): az 1790–91. évi magyar → országgyűlés döntése nyomán a diétáknak az 1832–36. évi országgyűlésig latin, azt követően 1844-ig kétnyelvű, majd 1844-től magyar nyelven közzétett hivatalos iratai megnevezése. Az országgyűlés → alsótáblájának tanácskozásairól már korábban is készültek latin nyelvű irományok, a főrendek tárgyalásait (→ felsőtábla) azonban csupán 1839-től rögzítették.

Acte de gouvernement: → Act of state

Actio (→ kereset – lat.): jelentéstartalma a → római jogi → peres eljárás sajátosságai folytán lényegesen eltér a modern jogi fogalomtól. Celsus szerint az ~ nem más, mint jog arra, hogy ami bennünket megillet, azt perrel érvényesítsük. Eszerint az ~ a kereseti jogot jelentette, de jelenthette magát a perkezdő cselekményt és az egész peres eljárást is. Az archaikus → római jog keresetei (→ legis actiók) törvényen alapuló, részben önhatalmú eljárások voltak. A → praetori → edictum minden → alanyi jogra (pl. a → tulajdonjogra, az egyes szerződéseknek megfelelő jogosultságokra) külön actiókat irányzott elő, amelyeknek az alanyi jogok szinte a derivátumát képezték (keresetjogi gondolkodás). A praetori → formulákban megfogalmazott keresetek többféle szempont alapján csoportosíthatók: ~ in ius concepta, ~ in factum concepta, ~ in rem, ~ in personam, ~ certa, ~ incerta, ~ stricti iuris, ~ bonae fidei, ~ ficticia, ~ utilis stb. A kereset általános elnevezése ~, de egyes speciális kereseteket más szavakkal jelöltek: vindicatio, → condictio, → petitio, querela, → interdictum, persecutio.

Actio legis Aquiliae utilis: → damnum iniuria datum

Actio Pauliana: a → római jogból ismert → actio, amely a fejlettebb időkben a → vagyoni végrehajtást segíti, az adósnak a hitelezők kijátszására irányuló vagyonelidegenítései ellen véd. Az adóssal összejátszó szerzővel szemben kártérítésre kötelez, jóhiszemű ingyenesen szerzővel szemben a gazdagodás kiadására irányul. → fraus creditorium

Actio praescriptis verbis: → innominat kontraktusok

Actio popularis (közérdekű jog- vagy igényérvényesítés – lat.): → római jogban a populus, a „nép” számára nyitva álló igényérvényesítési eszköz volt. A modern → jogrendszerekben az ügy eldöntésében érdekelt szélesebb személyi kör részére megengedett eljárás-kezdeményezési jogot jelent. Az → Alkotmánybíróság egyes, mindenki által kezdeményezhető eljárása mellett az ~ speciális esetének tekinthető a közérdekű igényérvényesítés, amely a magyar jogban vonatkozhat bírósági (→ bíróságok) és → közigazgatási [pl. fogyasztóvédelmi (→ fogyasztóvédelem jogi eszközei)], vagy a → diszkriminációs ügyekben eljáró → hatósági eljárásra is. Az ~ célja az, hogy védelmet nyújtson pontosan meg nem határozható, de nagyobb csoportot érintő olyan → jogsértések esetén, ahol a közvetlen érintettek nem tudnak kiállni a jogaikért, ugyanakkor a fellépéshez kiemelkedően fontos társadalmi érdek fűződik. ~ megindítására általában az → ügyészség vagy az érdekelt (a vonatkozó célt az alapszabályukban rögzítő) → civil szervezetek, kisebbségi → önkormányzatok ( → kisebbségek jogai) → szakszervezetek jogosultak (→ szakszervezeti jogok).

Actio Publiciana: a → római jogban a birtokból kiesett → bonitár tulajdonos keresete (→ actio), amely a dolog (→ res) visszaszerzésére irányul. Az ~ a rei vindicatio (→ dominium) mintájára utánképzett actio, amelyben a bonitár tulajdonos → fikció segítségével a civiljogi (→ ius civile) tulajdonoshoz hasonló helyzetben van. A → per eldöntése a → jogcímek összemérésén alapszik, tehát azon, kinek van erősebb joga a dologhoz (relatív tulajdonvédelem).

Actiones adiecticiae qualitatis (lat.): a → római jogban járulékos kereseteket (→ actio) jelent, amelyek kivételképpen a hatalom gyakorlója ellen indíthatók a hatalom alatti személy (→ familia) szerződéseiből kifolyólag. A → ius civile szerint ugyan a hatalom alatti személy minden jogot a páter familiasnak szerez, a kötelezettségek viszont csak őt terhelik (bár önjogúvá válása előtt általában nem peresíthetők). A → praetor azonban bizonyos esetekben, → méltányosságból, → edictumában kereseteket hirdetett meg a hatalom alatti személy szerződéseiből a jogszerző hatalomgyakorló ellen is. E keresetek elnevezésének az az alapja, hogy a kereset a hatalom alatti ellen (esetleg) megindítható keresethez járul, kapcsolódik (adicitur).

Adásvételi szerződés: az árucsere-forgalom alapügylete, a → római jogban → emptio-venditio. ~ alapján a → dolog tulajdonosa, az eladó arra vállal kötelezettséget, hogy vételár ellenében valamely forgalomképes (→ forgalomképesség) dolog → tulajdonjogát a vevőre átruházza (→ tulajdon átruházása) . Az eladó és a vevő pozíciójában bárki, tehát → természetes személy és → jogi személy is szerepelhet. Az ~ közvetett tárgya bármely → ingó dolog vagy → ingatlan dolog, ill. jogosultság lehet, amennyiben forgalomképes. A forgalomképességet csak → törvényi szintű norma zárhatja ki. Lehetséges továbbá, hogy valamely dologra a tulajdonos hozzájárulásával → elidegenítési és → terhelési tilalmat alapítsanak, és a dolgot ezáltal tegyék forgalomképtelenné. A → forgalomképtelen dolog elidegenítése → jogszabályba ütköző adásvétel, azaz semmis szerződés (→ semmisség). Lehetséges még a forgalomképesség korlátozása is, ilyen a → hatósági jóváhagyás vagy engedély (→ engedélyezés) kikötése, pl. → értékpapírok, fegyverek, nemesfémek értékesítése esetén. Ha a dolog valamilyen joggal van terhelve (pl. → haszonélvezeti jog, → bérleti, → haszonbérleti jog), ez nem zárja ki az elidegenítés lehetőségét, a teher azonban továbbra is a dologhoz tapad. Az ~ fő célja és közvetlen tárgya a tulajdonjog ellenérték fejében történő átruházására irányuló magatartás. E magatartás mind az eladó, mind a vevő oldalán bizonyos fő- és → mellékkötelezettségek teljesítésében realizálódik. Az eladót feltétlen helytállási kötelezettség terheli azért, hogy az adásvétel tárgya megfelel a jogszabályi és szerződési feltételeknek (→ szavatossági jog), de ezenkívül az eladó vállalhat garanciát (→ jótállást) arra is, hogy a szolgáltatott dolog a rendeltetésszerű használatra alkalmas. Az eladó mellékkötelezettségei közé tartozik a tájékoztatási kötelezettség, amely kiterjed a dolog minden lényeges tulajdonságára, a dologra vonatkozó jogokra és terhekre, a dologgal kapcsolatos körülményekre; az → okirat-szolgáltatási kötelezettség, amely legtöbbször valamely tényről vagy körülményről speciális tájékoztatás és igazolás; az átadással kapcsolatos költségek viselése, amely jelentheti a teljesítési helyre történő szállításnak, a dolog becsomagolásának vagy ingatlan esetén az → ingatlan-nyilvántartási állapot rendezésének költségeit. A dolog átadásáig a kárveszély az eladót terheli (→ kárveszélyviselés). A vevő főkötelezettsége a dolog átvétele és a vételár megfizetése (→ ellenszolgáltatás). A ~ megkötésekor a vételár teljes kiegyenlítéséig írásban kiköthető a → tulajdon fenntartása. A vevő mellékkötelezettsége az átvétel költségeinek viselése: a szerződés megkötésével kapcsolatosan felmerült kiadások, ill. a → tulajdon megszerzésével kapcsolatos terhek (→ illetékek) megfizetése. A dolog átadásával a tulajdonjog és a kárveszély a vevőre száll át. A → birtokbalépés átfordítja a → használat és a → hasznok szedésének jogát a vevőre, akkor is, ha ingatlanátruházás esetén – bejegyzés hiányában – még nem lett tulajdonos. Az ~ a dologszolgáltató, más néven → dare szerződéscsoportba tartozik. ~ írásban (→ írásbeliség), szóban és → ráutaló magatartással egyaránt létrejöhet. Ingatlanra vonatkozó ~ érvényességéhez azonban a szerződés írásba foglalása kötelező. Ennek elmulasztása érvénytelenségre vezető alaki hiba (→ alakszerűség, → szerződés érvénytelensége).

Adásvételi szerződés különös nemei: a magyar → Polgári Törvénykönyvben szabályozott formái a következők: a megtekintésre vétel, a próbára vétel, a minta szerinti vétel és a részletvétel. A megtekintésre vétel és a próbára vétel közötti különbség az áru → birtokállapotának milyenségében és a hallgatásnak az akaratnyilatkozat hatályosulására gyakorolt eltérő hatásában rejlik. A megtekintésre vétel esetén az áru az eladó birtokában marad a vevő nyilatkozattételéig, ugyanis előzőleg a vevő csak → feltételes → ajánlatot tesz – megkezdi a → szerződéskötési folyamatot, az eladó ajánlatát leköti –, amelyet ha később, a → határidő lejártáig nem erősít meg, akkor az a lejáratkor visszavontnak tekintendő, azaz ha a vevő hallgat, a szerződés nem jön létre. A próbára vétel azt jelenti, hogy a → dolog a potenciális vevő birtokába kerül azért, hogy a dolog használati értékéről meggyőződhessen. Ez is feltételes szerződéskötési helyzet, mert a vevő vételi szándékát csak feltételesen fejezi ki. Ha a vevő a határidő alatt nem tesz a szerződés létrejöttét illetően elutasító nyilatkozatot, és egyidejűleg nem juttatja vissza a dolgot az eladó tulajdonosnak, akkor hallgatása vagy nem tevése beleegyezésnek minősül, akaratnyilatkozata hatályosul, és a felek között az → adásvételi szerződés létrejön. A minta szerinti vétel a fajlagos → szolgáltatások körében használatos jogi megoldás, amely szerint az adásvételi szerződés teljesítése során az eladó olyan dolgot köteles szolgáltatni, amely a vevő által megismert és elfogadott mintának megfelel. A minta szerinti vétel elsősorban nagy tömegáruk esetén jelentős, de előtérbe kerül a magánszemélyek beszerzéseinél is az ún. csomagküldő szolgálatok elterjedésével. Az adásvétel e különös neménél központi jelentősége van annak, hogy az adásvétel tárgya a mintának megfeleljen. Ha a minta alapján szolgáltatott dologban nyílt hiba fedezhető fel, vagyis olyan hiba, amelyet a vevő a mintában észlelt és elfogadott, az eladó mentesül a szavatossági felelősség alól (→ szavatossági jog). A rejtett hibáért azonban – azaz a dolog fel nem ismerhető hibájáért – az eladó akkor is szavatossággal tartozik, ha a hiba a mintában is megvolt. Részletvétel esetén az adásvételi szerződésben a felek úgy állapodnak meg, hogy az átruházott és birtokba is vett dolog ellenértékét a vevő több részletben, meghatározott későbbi időpontokban fizeti meg. Nem érvényesül tehát a szolgáltatás és → ellenszolgáltatás egyidejűségének fő szabálya. Ezt az eladóra hátrányos pozíciót célszerű a → tulajdon fenntartása, az → elállási jog, az → elidegenítési tilalom és → terhelési tilalom külön írásbeli kikötésével ellensúlyozni (→ alakszerűség).

Adat: a számítástechnikában használt fogalom, ~nak (data - ang.) nevezik a számokkal leírható dolgokat, melyek számítástechnikai eszközökkel rögzíthetők, feldolgozhatóak, és megjeleníthetők. ~ lehet az információ, a közlés, a hír, az értesülés. A jog az ~ fogalmát nem definiálja, de a különféle ~ok (személyes ~, különleges ~, minősített ~) védelméről, minősítésükkel kapcsolatos eljárásokról rendelkezik. → ~gazdálkodás, → ~védelem

Adatbank: → elektronikus közigazgatás

Ad hoc nemzetközi büntető törvényszék: ideiglenes jelleggel létrehozott, korlátozott → joghatóságú nemzetközi bírói fórum (→ nemzetközi bíróságok), melynek célja, hogy egy adott időszakban elkövetett → bűncselekmények – elsősorban bizonyos → nemzetközi bűncselekmények – tetteseivel (→ elkövetők) szemben lefolytassa a büntetőeljárást. Az ~ek koncepciója lényegében egyidős a → nemzetközi büntetőjoggal. A II. világháború után felállított → Nemzetközi Katonai Törvényszék szintén ~nek minősült, ám az intézményi típus csak a 20. század végén – a délszláv és a ruandai válság hatására életre hívott nemzetközi büntető törvényszékek (→ Nemzetközi Törvényszék) révén – vált széles körben ismertté. Az ~ek előnyei közé tartozik a nagyfokú rugalmasság, melynek köszönhetően az egyes testületek összetétele, személyi, tárgyi és időbeli joghatósága, kiszabható büntetései (→ büntetési nemek) és működésének egyéb alapvető vonásai egy konkrét nemzetközi vagy belső konfliktus sajátosságaihoz igazíthatók. Az ~ek mindemellett kisebb mértékben korlátozzák az → állami büntető hatalmat (→ hatalom) és költséghatékonyabbak, mint egy állandó bírói fórum (→ Nemzetközi Büntetőbíróság). Az ~ek működési tapasztalatai fontos szerepet játszottak a → hibrid büntetőbíróságok megjelenésében.

Adatbázis: → adatgazdálkodás

Adatgazdálkodás: valamely szervezeten belül az → adatokkal való átfogó, hatékony és eredményes gazdálkodás, amelynek lényege, hogy a megfelelő adat a megfelelő emberhez, a megfelelő időben jusson el. → Jogszabály az adat fogalmát nem definiálja, de a különféle adatok (személyes, különleges, minősített) védelméről, minősítésükkel kapcsolatos eljárásokról rendelkezik. → adatvédelem. Az ~ egyik hatékony eszköze az ún. metaadat-szolgáltatás, ami segíti az adatok széles körű hasznosulását és a párhuzamos adatgyűjtések elkerülését. Az összekapcsolhatóság egyik legfontosabb feltétele a metaadatkészletek kompatibilitása, az adatbázisok összekapcsolhatósága helyi, központi és nemzetközi szinten. Adatbázisnak nevezik az azonos minőségű (jellemzőjű), többnyire strukturált adatok összességét, amelyet egy tárolására, lekérdezésére és szerkesztésére alkalmas szoftver kezel. Az adatbázisok célja az adatok megbízható, hosszú távon tartós (idegen szóval: perzisztens) tárolása, és gyors visszakereshetőségük biztosítása.

Adatvédelem: 1. Informatikai értelmében jelenti az összegyűjtött → adatvagyon sérthetetlenségét, integritását, használhatóságát és bizalmasságát lehetővé tevő technológiák és szervezési módszerek összességét; magában foglalja: a berendezések, a kommunikációs hálózat, a hozzáférések és az adathordozók védelmét: az adatközlés, a kommunikáció titkosítását; továbbá az adatkezelési folyamat folyamatos monitorozását. 2. Jogi értelemben az ~ a személyes adatok gyűjtésének, feldolgozásának és felhasználásának korlátozásával, az érintett személyek védelmével foglalkozik. Ebben az értelemben a jog nem is annyira magukat az adatokat, mint inkább azokat a személyeket védi, akikhez az adatok kapcsolhatók (→ személyes adatok védelméhez való jog). Fontos fogalom az ~mel kapcsolatosan az adatkezelés, amely – az alkalmazott eljárástól függetlenül – az adatokon végzett bármely művelet vagy a műveletek összessége (így pl. gyűjtése, felvétele, rögzítése, rendszerezése, tárolása, megváltoztatása, felhasználása, továbbítása, nyilvánosságra hozatala, összehangolása vagy összekapcsolása, zárolása, törlése és megsemmisítése stb.), valamint az adatok további felhasználásának megakadályozása. Adatkezelésnek számít a fénykép-, hang- vagy képfelvétel készítése, valamint a személy azonosítására alkalmas fizikai jellemzők, ill. biometrikus adatok (ujj- vagy tenyérnyomat, DNS-minta, íriszkép) rögzítése is. Személyes adat akkor kezelhető, ha ahhoz az érintett hozzájárult vagy → törvény elrendelte. Különleges adat kezeléséhez viszont az érintett írásbeli hozzájárulása szükséges, ami csak akkor érvényes, ha az megfelelő tájékoztatáson alapul. A tájékoztatásnak ki kell terjednie az érintett adatkezeléssel kapcsolatos jogaira és → jogorvoslati lehetőségeire is. A tájékoztatás követelményének való megfelelést szolgálja pl. az internetes honlapok esetében az adatvédelmi nyilatkozat. Az adatkezelés konjunktív feltétele az adatkezelés célhoz kötöttsége elvének való megfelelés is, ami azt jelenti, hogy személyes adatot kezelni csak meghatározott célból, jog gyakorlása és kötelezettség teljesítése érdekében lehet, s az adatkezelésnek az adatkezelés minden szakaszában meg kell felelnie e célnak. Az ~ jogi eszközrendszeréhez tartozik maga a jogi szabályozás, ill. azok az eljárások, amelyek keretében a személyek jogaikat érvényesíthetik. Az érintett jogainak megsértése esetén az → adatvédelmi biztos vagy bírósághoz (→ bíróságok) fordulhat. Különleges adatnak minősülnek a faji eredetre, a nemzeti és etnikai kisebbséghez tartozásra, a politikai véleményre vagy pártállásra, a vallásos vagy más világnézeti meggyőződésre, az érdek-képviseleti szervezeti tagságra, továbbá az egészségi állapotra, a kóros szenvedélyre, a szexuális életre vonatkozó adatok, valamint a bűnügyi személyes adatok, ezek védelmére szigorúbb ~i szabályok vonatkoznak. Közérdekű adatok nyilvánosságra hozhatók, itt a nyilvánossághoz fűződő érdeket védi a jog. Az → Alkotmánybíróság több döntésében foglalkozott az ~ kérdéseivel. → adatbázis → adatgazdálkodás

Adatvédelmi biztos: szakosított → országgyűlési biztos, az ~ feladata a → személyes adatok védelméhez való jog (→ adatvédelem) és az → információszabadságnak a védelme. Azaz az átlátható → állam és átláthatatlan polgár víziójának megvalósítása érdekében egyszerre kell elősegítenie ellentétes helyzetű → alapjogok érvényesülését. A többi országgyűlési biztostól eltérő módon → hatósági jogosítványokkal is rendelkezik, vizsgálati jogosultsága a magánszférára is kiterjed. Ha az adatkezelő vagy adatfeldolgozó a jogellenes adatkezelést (adatfeldolgozást) nem szünteti meg, az ~ elrendelheti jogosulatlanul kezelt adatok zárolását, törlését vagy megsemmisítését, ill. megtilthatja a jogosulatlan adatkezelést vagy adatfeldolgozást, továbbá felfüggesztheti adatok külföldre továbbítását. Az ~ vezeti az Adatvédelmi Nyilvántartást, mely az adatkezelőknél nyilvántartott a legfontosabb adatköröket tartalmazza, feltéve, hogy e tevékenységük bejelentés köteles. → adatgazdálkodás, → ombudsman

Adatvédelmi Nyilvántartás: → adatvédelmi biztos

Addictio (→ bírói odaítélés – lat.): az addicere igéből. Már a → Tizenkét táblás törvény használja. A → praetor ~val ítéli oda a dolgot (→ res) a felperesnek (→ fél) a → peres eljárás során, ha az alperes a felperes követelését elismeri. Ezt a perjogi szabályt hasznosítja tulajdonszerzési módként az → in iure cessio. Odaítélés értelmében használják a klasszikus kor jogászai a → bona, → pignus, → potestas ~ szavakkal alkotott szerkezetekben.

Adekvát kauzalitási elmélet: → okozatossági elméletek

Adhéziós per: → büntetőeljárásban érvényesített polgári jogi igény, → magánfél

Aditio hereditatis (lat.): a → római jogban az → öröklési jog (→ hereditas) intézménye; a iustinia-nusi (→ Iustinianus) jogban a → hagyaték formátlan elfogadását jelenti.

Adiudicatio (lat.): 1. a → praetori → formula rendes alkatrészeinek egyikét jelenti, amelyre az osztópereknél van szükség, amelyekben a bíró (→ iudex) → ítéletével tulajdont ruház át a peres felekre (→formuláris eljárás). 2. A modern → nemzetközi jog is ismeri az ~ fogalmát, amely harmadik félnek területátengedéssel kapcsolatos döntését jelenti (→ cessio).

Adminisztratív bíróságok: a → nemzetközi szervezetek mellett működő → bírói jellegű fórumok, amelyek a szervezetek és alkalmazottaik közötti vitákban döntenek. A nemzetközi szervezetek kialakulásának kezdetén a különböző igazgatási uniók és alkalmazottaik közötti vitákat általában a székhely → államának → bíróságai döntötték el. A nemzetközi szervezetek megerősödésükkel és önálló nemzetközi jogalanyiságuk (→ nemzetközi jog alanyai) elismerésével mentessé váltak a székhely államának → joghatósága alól, s ennek következtében szükségessé vált olyan bírói fórumok létrehozása, amelyek a nemzetközi szervezetek és alkalmazottaik közötti vitákat rendezik. Az első ilyen jellegű bírói fórum a → Nemzetek Szövetségének Adminisztratív Bírósága volt, amely 1927-ben jött létre. Az ENSZ (→ Egyesült Nemzetek Szervezete) keretébe tartozó nemzetközi szervezetek ügyeit a → Nemzetközi Munkaügyi Szervezet Adminisztratív Bírósága és az 1949-ben felállított ENSZ Adminisztratív Bírósága, valamint a Világbank (→ Nemzetközi Újjáépítési és Fejlesztési Bank) 1980 óta működő Adminisztratív Bírósága intézi. Hasonló jellegű ~ működnek más nemzetközi szervezetek keretében (→ Amerikai Államok Szervezete, → Arab Államok Ligája). A nemzetközi szervezetek egy részénél a szervezet és alkalmazottai közötti vitákat nem ~, hanem kifejezetten e kérdések eldöntésére megalakított bizottságok rendezik. Az ~ döntései általában véglegesek és megfellebbezhetetlenek (→ fellebbezés). A Nemzetközi Munkaügyi Szervezet Adminisztratív Bírósága és az ENSZ Adminisztratív Bírósága által hozott döntéseket az 1990-es évek közepéig → Nemzetközi Bíróság tanácsadó véleményezési eljárás keretében felülvizsgálhatta.

Administrator (tkp. főispáni helytartó – lat.), a → főispán helyettesítője, megkülönböztetendő az → alispántól, a vicecomestől. A régi magyar → közigazgatási és → kormányzati gyakorlat (→ vármegye) elsősorban az ún. örökös főispánságokban alkalmazott ~t, ha a valóságos főispán kiskorúság vagy más akadályoztatás miatt nem gyakorolhatta hivatalát. Általában a teljes főispáni jogkör (→ hatáskör) megillette az ~t. Az ~ intézményét a Metternich-kormányzat törölte el.

Adó: olyan → államháztartási bevétel, amelyet az → állam – adófelségjoga alapján – állapít meg → természetes személyek, és → jogi személyek terhére, s a beszedett összeget a közkiadások finanszírozására használja, meghatározott gazdasági és szociális feladatokat megoldva. Az ~t az egyéb állami bevételektől az különbözteti meg, hogy nem kötődik semmiféle közvetlen ellenszolgáltatáshoz, azonban beszedését az állam kényszer útján is biztosítja. Az ~ a legfontosabb állami bevétel, beszedésére az állam összetett szervezeti rendszert épít ki. Az ~t az állam jogilag egyoldalúan állapíthatja meg (adómegállapítási jog); amely föderatív államokban (→ föderáció) megoszlik a szövetség és a tagállamok, unitárius államokban (→ államszervezet) a központi kormányzat (→ kormányzás) és a helyi → önkormányzatok között. → Nemzetközi szerződések, vagy a → viszonosság szintén korlátozhatja az állam egyoldalú adómegállapítási jogait (→ kettős adózás). Az ~ nem csak állami bevételi forrás, hanem gazdaságpolitikai és szociálpolitikai célok elérésére felhasználható eszköz is. Az → ~kedvezmények és az → ~mentességek, valamint az → ~-visszatérítések rendszerével serkenteni lehet a gazdasági tevékenységet, a beruházásokat és az exportot, javítani lehet az alacsony jövedelműek életkörülményeit.

Adó- és társadalombiztosítási csalás: az → állami bevételeket és azok végrehajtását csorbító → gazdasági bűncselekmény, amelynek központi fogalma az → adó. A büntetőtörvények (→ Büntető Törvénykönyv) alkalmazásában adó az → illeték és az illeték módjára fizetendő díj, ill. a → társadalombiztosítási járulék is. Az ~ első változatának → elkövetési magatartása az adókötelezettség megállapítása szempontjából jelentős tényre (adatra) vonatkozó valótlan tartalmú nyilatkozatok megtétele, vagy ilyen tény (adat) a → hatóság előli elhallgatása vagy más megtévesztő magatartás tanúsítása, míg eredménye az adóbevétel csökkentése. A második változat elkövetője (→ elkövetők) a megállapított adó meg nem fizetése céljából téveszti meg a hatóságot, és ezzel az adó behajtását jelentősen késlelteti, vagy megakadályozza. Az ~ mindkét változata csak szándékos (→ szándékosság) elkövetés esetén büntetendő.

Adóalany: → természetes személy vagy → jogi személy, akit a → jogszabályok → adó fizetésére köteleznek. Az ~t közvetlenül általában az egyenes adók terhelik, a közvetett adók az áru árába vagy szolgáltatás díjába vannak beépítve (→ adónemek). Az ~iság feltétele: adóköteles tevékenység folytatása, bizonyos gazdálkodási eredmény vagy jövedelem elérése, ill. olyan javak megléte, amelyekhez az → állam befizetési kötelezettséget rendelt. Az ~iság lehet egyéni vagy kollektív. Egyéni az ~iság, ha az adóköteles tevékenységet végző személy egymaga válik ~nyá. Kollektív, ha a polgárok valamely csoportja adófizetési kötelezettségéért egyetemlegesen (→ egyetemleges felelősség) felel. Az ~ lehet adóbehajtó és adófizető fél. Az adóbehajtó felet aktív, az adófizetőt passzív ~nak nevezik.

Adóalap: az a pénzben meghatározott összeg, természeti vagy mértékegység (terület nagysága, súly, darab stb.), amely után a fizetendő → adót az → adómérték segítségével megállapítják. Az ~ot általában → adónemenként határozzák meg. Így pl. az általános forgalmi adónál az elért árbevétel, társasági (→ társasági jog) adónál a nyereség, telekadónál az → ingatlan nagysága, gépjárműadónál a gépjármű súlya, esetleg a megtett út, idegenforgalmi adónál az eltöltött idő, → pótadóknál a már megállapított adó, jövedelemadóknál az elért jövedelem.

Adóbecslés: az → adóalap megállapításának az a módja, amelyhez akkor folyamodik az → adóhatóság, ha az adózó bevételeiről és kiadásairól nem vezet nyilvántartást, vagy az nem alkalmas a jövedelemnek megfelelő → adó kivetésére. A becslési eljárás esetén az adóhatóságnak bizonyítania kell, hogy az ~ alkalmazásának feltételei fennállnak, valamint, hogy a becsült adatok, tények, körülmények, alkalmazott módszerek valószínűsíthető adóalap megállapításához vezettek. Ha az ~hez nem állnak rendelkezésre tények, akkor a hasonló tevékenységet folytatók hasonló időszakban és körülmények közötti adatait kell felhasználni → szakértő közreműködésével.

Adóbevallás: az adózó (→ adóalany) nyilatkozata az → adóhatóság felé azokról az adatokról, amelyek az általa fizetendő → adó megállapításához, adózói kötelezettségei teljesítésének ellenőrzéséhez szükségesek. Bevallási kötelezettség keletkezhet → törvény alapján, vagy külön adóhatósági felszólításra.

Adóbírság: → adójogi szankciók

Adófizető: az a (→ természetes személy vagy → jogi személy, aki az → adót ténylegesen fizeti. Az ~ erre rendszerint kötelezve van. Az adó fizetője és az → adóalany lehet ugyanaz a személy [pl. társasági (→ társasági jog) adó esetén], de a kettő el is válhat egymástól (pl. levonásos jellegű adókötelezettségek esetében) (→ adónemek). Az ~ az értékesített áru árába vagy a végzett szolgáltatás ellenértékébe (díjába) beszámíthatja az adót, és így annak terhétől megszabadul. Az áthárítás lehet nyílt (pl. az áru árában az általános forgalmi adó külön fel van tüntetve) vagy burkolt.

Adóforrás: az a → vagyontömeg vagy jövedelem, amelyből a megállapított → adót ki lehet egyenlíteni.

Adóhatóságok: azok a szervezetek, amelyek gondoskodnak az → állami és a helyi szerveket (→ önkormányzat) megillető → közjogi jellegű bevételek beszedéséről (→ adó), nyilvántartják és ellenőrzik az állammal szembeni kötelezettség teljesítését és a központi → költségvetésből adott támogatások felhasználását. Az ~ két nagy csoportja: központi és helyi ~. Az adóigazgatási jellegű feladatok egy részét ún. átruházott → hatáskörben ellátja minden olyan gazdálkodó szervezet vagy személy, amely vagy aki adóköteles jövedelmet fizet ki. E kifizetők nem ~, mégis felelősek az adók beszedéséért, a beszedett adók nyilvántartásáért, adatok szolgáltatásáért, és a beszedett adóknak az ~hoz való eljuttatásáért. Központi adóhatósági feladatot látnak el az adó- és pénzügyi ellenőrzéseket végző országos hivatal és szervei, továbbá a vám- és pénzügyőri szervek országos központja. Helyi adóhatósági feladatok ellátásáért az önkormányzat → jegyzője felelős a hozzá tartozó pénzügyi osztállyal vagy adócsoporttal, esetleg adóügyi előadóval együtt. Sajátos szerepük van → megyei és → fővárosi szinten az önkormányzatoknak alárendelten működő → illetékhivataloknak.

Adóigazgatási eljárás: az → adóztatási eljárás (vagy → adóhatósági, a magyar → törvény szóhasználatával élve ~) az adókötelezettségek, azaz a bejelentési, adóközlési és nyilatkozattételi, adatszolgáltatási, adómegállapítási, → adóbevallási (ehhez kapcsolódó esetleg önellenőrzési), bizonylatkezelési és nyilvántartás-vezetési kötelezettségek teljesítésének formáit, feltételeit, sorrendjét határozza meg. Az ~ alapvető célja az → adóalap megállapítása, és ennek érdekében a tényállás lehető legteljesebb felderítése. Az ~ban az adóhatóság konkrét adóügyben az adózók, adófizetésre kötelezettek magatartására irányuló döntéseket hoz, és e döntéseknek, valamint → jogszabályi előírásoknak érvényt szerez. Az ~ költségeit az → állam és az → önkormányzat viseli, az adózó az adóztatásával kapcsolatban felmerült költségek viselésére csak a törvényben meghatározott esetekben kötelezhető.

Adójogi szankciók: az → adóbevételek késedelmes befizetése vagy elmaradása hátrányos gazdasági következményekkel jár az → állam számára. Ezért az állam a mulasztókat → szankcióval, büntetéssel sújtja. Az adóhiány miatt adóbírság, az → adóbevallási vagy bejelentési kötelezettség késedelmes teljesítéséért mulasztási bírság szabható ki (→ bírság). Megállapítható továbbá késedelmi és önellenőrzési pótlék is. Az előbbi az adóbírsághoz társul, az utóbbi megfizetésére az adózó (→ adóalany, → adófizető) akkor köteles, ha az adóját önellenőrzés keretében helyesbíti.

Adókedvezmény: → adópolitikai elképzelések érvényesítése érdekében gazdasági, szociális és egyéb indokok alapján → törvényekben biztosított lehetőség az általános szabályoktól eltérő, alacsonyabb, kedvezőbb mértékű adófizetési kötelezettség megállapítása. Az ~t az adózó (→ adóalany, → adófizető) vagy maga állapítja meg és veszi igénybe (pl. → önadózás esetén), vagy kérnie kell. A kedvezmény lehet: eseti jellegű (pl. elemi csapás) vagy meghatározott idejű (pl. → cég alapításának évére, vagy az azt követő néhány évre). Az ~ sajátos formája, amikor az adózók nem az adót, hanem az → adóalapot csökkenthetik, pl. közérdekű kötelezettségvállalás esetén (→ kötelezettségvállalás közérdekű célra).

Adókulcs: az → adóalap százalékában megállapított → adómérték. Az ilyen → adók az ún. kulcsos adók. Az adómérték megállapításakor a legtöbb adónál ezt a módszert alkalmazzák. → adónemek

Adománylevél (litterae donationales, privilegium donationale – lat.): a régi magyar jogban az adományról (→ donatio) kiállított → okirat, amelyet királyi birtok, későbbiekben csak visszaháramlott birtok eladományozásáról szokás volt kiállítani és kiadni.

Adómentesség: az → adókedvezménnyel együtt az → adókönnyítések egyik formája. Az ~ gyakorlati okokból alanyi és a tárgyi jellegű mentességre osztható fel. Az alanyi ~ az → adóalanyt személyében rejlő okok (életkor, rokkantság stb.) miatt illeti meg, a tárgyi ~ oka pedig valamely preferált tevékenység (pl. beteggondozás, környezetvédelem) gyakorlása lehet. Az ~ek másik csoportosítási lehetősége a feltételes és feltétlen mentességek megkülönböztetése. A mentesség lehet határozatlan idejű (állandó), és meghatározott időre szóló. Különösen a befektetési kedvezmények gyakran határozott idejűek (ideiglenes ~). Az ~ek funkciója, indokai, adópolitikai célja szerinti tipizálás teljes körűen szinte lehetetlen. Az ~ legtöbb esetét hagyományosan a jövedelemadó tartalmazza (→ adónemek).

Adómérték: az a pénzben meghatározott arány vagy összeg, amelyet vagy meghatározott időre (rendszerint egy évre), vagy a megjelölt (→ jogügyleti esetek bekövetkeztekor (értékesítés, vásárlás) az → adóalaphoz viszonyítottan → adó címén fizetni kell. Százalékos vagy kulcsos adót szoktak alkalmazni a magánszemélyek jövedelemadójánál, a társasági adónál (→ társasági jog), az általános forgalmi adónál (→ adónemek). Általában tételes adót kell fizetni a gépjárműadónál, a földadónál és egyes helyi adóknál. Az ~et a két forma együttes alkalmazásával is meg lehet állapítani, mint pl. a fogyasztási adónál, de vagylagos ~ megállapítása lehetséges egyes helyi adóknál is, ahol az → önkormányzat dönti el, hogy az ~et százalékosan vagy tételesen állapítja meg. Az ~ lehet: a) Arányos, amikor az adóalap után fizetendő ~ mindig ugyanakkora, függetlenül attól, hogy milyen az adóalap nagysága, vagy milyen mértékű a növekedése. b) Progresszív, amikor az adóalap nagyságának, számának növekedését az ~ emelkedése kíséri (pl. magasabb jövedelmet magasabb → adókulcs követ). Elméletileg az adóalap és az ~ növekedése között fel lehet állítani valamilyen kívánatos arányt. Ekkor a progresszió arányos. Fokozatos a progresszió akkor, ha az ~ jobban nő, mint az adóalap. c) Degresszív, ha meghatározott jövedelmek elérésekor nem növelik, hanem csökkentik az ~et.

Adónemek: valójában az → adók két nagy csoportra oszthatók attól függően, hogy a szolgáltatás anonim célokért történik-e, vagy annak jellege konkrét szolgáltatásért járó viszontszolgáltatás. Az előbbi kategóriába tartoznak a szoros értelemben vett adók, az utóbbiba az → illetékek, a díjak és a → járulékok. Az utóbbiaknál a fizetési kötelezettség összefügg a közösségtől igénybe vett konkrét szolgáltatással. Az elnevezés azonban nem minden esetben felel meg a tartalmi különbségeknek. A vagyonátruházási és örökösödési „illeték” pl. nyilván adó jellegű köztartozás. A szolgáltatás „anonim” vagy meghatározott jellegével kapcsolatos az általános és céladók közötti különbségtétel. A meghatározott célra felhasználandó adókat céladónak nevezik. A magyar → adórendszerben ilyenek általában a különböző „hozzájárulások” vagy a „járulékok” (pl. kulturális, → társadalombiztosítási járulék). Az → állami központi adók szembe állíthatók a → helyi önkormányzati vagy testületi adókkal. Az egyenes és a közvetett adók közötti megkülönböztetésnek közgazdasági tartalma van: az egyenes adó terhét az → adóalany viseli, a közvetett adó terhe áthárítható. A legáltalánosabb egyenes adó a jövedelemadó, a legtipikusabb közvetett adó a fogyasztási és a forgalmi adó. Ismeretes még olyan közgazdasági tartalmú osztályozás, amely az adókat ár-adók, reziduumadók csoportjára osztja fel. Az előbbieknél az árbevételeket veszik figyelembe, míg a reziduumadóknál az egyes gazdaságok hozadékát, vagy egyes gazdálkodók jövedelmeiből fennmaradó azokat a mennyiségeket, amelyeket – a nyershozadékból, ill. a jövedelemből történt különböző levonások után – mint „adóköteles tiszta hozadék”-ot, „adóköteles tiszta jövedelmet” adóztatják. Más szóval: az ár-adóknál az állam közvetlenül a fizetési erőt ragadja meg, a reziduum-adóknál a bevételi maradványt. Az ár-adó tipikus példája a forgalmi adó, a reziduum-adóé a jövedelemadó. Személyi adóknak nevezik azokat az adófajtákat, amelyeknél az individuális életkörülményeket, az egyénben rejlő adóerőt, szolgáltatási képességet veszik számításba. A tárgyi adók az adótárgyak tulajdonságaihoz és helyzetváltozásához kapcsolódnak. Tárgyi adóknál az adótárgyak vagy mint szerzési források (hozadéki adóknál), vagy mint forgalomba hozott vagy fogyasztásra szolgáló cikkek (forgalmi és fogyasztási adóknál) jelentkeznek. → Vagyonadónál a személyi vagy tárgyi jelleg azon múlik, hogy a → jogszabály az adótárgyat a vagyon sérelme nélkül kívánja-e adó alá vonni (személyi adó), avagy az adótárgyat vagy annak egy részét el akarja vonni (tárgyi adó). Tiszta tárgyi adó pl. a gépjárműadó vagy 1990-ig az ebadó. Rejtett (burkolt) adókról – nyílt adózással szemben – akkor van szó, amikor az adóteher az árakban van elrejtve, valójában, gazdaságilag azonban adóként analizálható. Ilyen rejtett adó a fogyasztási adók körében fordul elő (pl. gyakran a cigaretta, a szesz árában). Tágabb értelemben vett adó – rejtett adó – az az összeg is, amely az illetékben vagy díjban (járulékban) meghaladja az igénybe vett közhatalmi szerv (→ közigazgatási szerv, → bíróságok) szolgáltatásának tényleges ellenértékét. A rendes és a rendkívüli adók közötti különbségtételre az elnevezés kellően utal. A gazdasági válságok miatt megbillent államháztartási egyensúly helyreállítására veszik gyakran igénybe a rendes adókon kívül a rendkívüli adókat, mint amilyenek a vagyonváltság, a nyereségadók, a többlet nyereségadó, a hadi adó, a rendkívüli hozzájárulás stb. Az adók osztályozásával összefüggésben még számos egyéb variáció is ismeretes, így lehetségesek: vetéses és levonásos adók; egyéni és felosztásos adók; alap- és pótadók; arányos és fokozatos, ill. progresszív adók; természetbeni és pénzadók; pénz- és bélyegadók; stb.

Adópótlék: az → adójogi szankciók egyik formája, amelyet akkor kell fizetni, ill. megállapítani, ha az adózó (→ adóalany) → adófizetési kötelezettségének a megállapított határideig (→ határidő) nem tesz eleget.

Adoptio (lat.): általános értelemben mindenfajta → örökbefogadást jelent, amelynek következtében az örökbefogadott a vér szerinti gyermek helyét foglalja el a családban. Az ~ a → római jogban az apai hatalom (→ patria potestas) keletkezésének egyik esete az agnát (→ agnatio) rokonság elvei szerint. Az ~ szűkebb értelemben csak a hatalom alatti személy örökbefogadását jelenti, amely háromszori színleges → mancipatio-eladással és ezután az örökbefogadó által indított vindicatio filii útján valósult meg. → Iustinianus korában az ~ már → bíróság előtti akaratkijelentéssel történik, és apai hatalomhoz csak akkor vezet az aktus, ha az örökbefogadó az örökbefogadott felmenője. Az önjogú örökbefogadása az → arrogatio.

Adórendszer: az érvényben levő → adók fajtájának, mértékének, kivetésének, behajtásának, az adóügyekkel összefüggő intézményeknek az adópolitika által meghatározott rendszere. Áttekintést nyújt arról, hogy az → államban hányféle adó van előírva (adófajták), kik kötelezettek adófizetésre (→ adóalanyok), milyen → vagyontárgyak, tevékenységek vagy jövedelmek esnek adóztatás alá (→ adótárgyak), továbbá, hogy az adóterhelés az adófizetésre kötelezettek egyes csoportjainál közvetlenül vagy közvetve milyen mértékben érvényesül. Az ~ a történelmi tapasztalatok szerint akkor funkcionál jól, ha egyszerű, semleges, igazságos. Egyszerű az ~ akkor, ha az adófajták könnyen áttekinthetők, az adó egyszerűen kiszámítható, nehéz eltitkolni, a szabályokat kijátszani, és beszedése olcsó. Semleges az ~, ha az adó nem befolyásolja az adózó gazdasági döntéseit, azaz, ha az adóköteles személy vagy → vállalat az adó hatására ugyanúgy viselkedik, gazdálkodik, mint az adott adófajta nélkül. (Pl. nem tart vissza teljesítményt, nem torzítja a termelési tényezők hatékony felhasználását, kiegyenlíti a gazdasági ingadozások kedvezőtlen hatásait.) Igazságos az adó akkor, ha azok, akiknek a teherviselő képességük nagyobb (több a jövedelmük vagy nagyobb a vagyonuk), viszonylag többet is fizetnek adó címén. E hármas követelményből következik, hogy olyan ~, az adófajtáknak olyan kombinációja, amely mindhárom követelménynek azonos mértékben megfelel, nincs és nem is lehetséges. Ez is egyik oka annak, hogy többféle adót kell együttesen működtetni. Különböző adófajták esetében ugyanis más és más előnyöket lehet kiaknázni, ill. más és más hátrányokat kell eltűrni.

Adótárgy: az az objektum, amelyet az → állam az adóztatás céljául kiválaszt (föld, ház, → jogügylet, jövedelem stb.). → adó

Adótétel: az → adóalap után meghatározott összegben fizetendő adó. Tételes → adó lehetséges pl. a gépjárműadónál.

Adótitok: az → adózást érintő tény, adat, körülmény, határozat, igazolás vagy más irat. Az → adóhatóság és annak alkalmazottja, volt alkalmazottja, továbbá minden más személy, akinek az → adóigazgatási eljárás vagy hivatalos eljárás folyamán feladataival összefüggésben ~ vagy más titok jut tudomására, köteles azt megőrizni. A titoksértés akkor következik be, ha a fentebb felsorolt személyek bármelyike a megismert ~t vagy más titkot alapos ok nélkül illetéktelen személy részére hozzáférhetővé teszi, felhasználja vagy közzéteszi. Az ~t alapos okkal használja fel az, aki ezáltal adó vagy költségvetési támogatás ellenőrzését, vagy → közigazgatási eljárás megindítását kezdeményezi. Az adóhatóság köteles, ill. jogosult tájékoztatni a titoktartás alá tartozó adatról, tényről stb. más adóhatóságot, a → társadalombiztosítási alapokat, a → bíróságot, → ügyészi jóváhagyás esetén a → nyomozó hatóságokat, a nemzetbiztonsági szolgálatot stb.

Adóvisszatérítés: az → adókedvezmény egyik sajátos formája, amely a már befizetett → adó, vagy annak egy része visszafizetését jelenti meghatározott körben vagy esetekben. Ilyen lehet pl. a → diplomáciai mentességet élvező személyek által vásárolt üzemanyagot terhelő fogyasztási adó évi meghatározott összegig való visszatérítése. Az ~től meg kell különböztetni a túlfizetések, a tartozatlanul befizetett adók visszautalását, ennek ugyanis nincs kedvezmény jellege.

Adulterium: → matrimomum

Advocatus (→ ügyvéd, jogi tanácsadó – lat.): → római jogi jelentéstartalma nem fedi a modern ügyvédfogalmat: az ~ ugyanis nem → perbeli képviselő (→ képviselet). Az ~ eredetileg perbeli segéd, aki személyes tekintélyét, ékesszólását vetette latba a perben álló fél érdekében, vagy tanácsaival segítette a jogban kevéssé járatos védence ügyét. Eredetileg tiltották, hogy az ~ok díjazást fogadjanak el, Claudius császár azonban megengedte legfeljebb 100 aranyig terjedő jutalmazásukat. Tacitus korában a perszónokot már nem oratornak, hanem egyszerűen ~nak hívták. A → fiscus pereit ún. advocati fisci vezették. A posztklasszikus korban az ~ok már hivatásos jogászi testületbe tartoztak.

Advocatus diaboli (ördög ügyvédje – lat.): hivatalból kirendelt jogtudó személy, aki a nyugati keresztény → kánonjog szerinti szentté avatási eljárásban működik közre. Feladata a canonisatio számba vehető akadályainak a feltárása.

Aedificium solo cedit: → épület tulajdonjoga

Aedilis curilis: → magistratus

Aequitas (→ igazságosság, → méltányosság – lat.): gyökereit tekintve a → római jogban meglévő, a görög filozófiai gondolkodás által továbbfejlesztett kategória. Az arisztotelészi etika egyik fogalma a „kalon kai dikaion”, jó és igazságos. Ennek latin megfelelője a bonum et aequum. Az ~ fő jelentéstartalma az egyenlőség és az igazságosság. A rómaiaknál az ~ fő jelentéstartalma kezdetben az egyenlőség. A jog területén ez a → törvény előtti jogegyenlőséget, utóbb az objektív értelemben vett → bona fidest jelenti. A klasszikus korban az ~ jelentéstartalma némileg módosul, és most már elsősorban a tételekbe nem szedett jogot, a → praetori → edictumok rugalmas normatömegét jelenti. Az ~ a jogfejlődés egyik legfontosabb alapelvévé lesz, amely a meglévő → jogszabályok értelmezésénél, ill. a → joghézagok kitöltésénél fontos szerephez jut. Az ~ elve által vezérelt jog a ius aequum, ennek ellentéte a ius iniquum. A római jogászok kommentárjaiban többször előforduló, kedvelt fogalompár továbbá a → ius strictum és a ius aequum: a szigorú jog, a formaságokhoz kötött, merev, betű szerint alkalmazandó → ius civile és a rugalmas, új árucserejog szembeállítása. A római jogászok döntéseikben sokszor hivatkoznak az ~ elveire. Ezt fejezi ki Celsus híressé vált definíciója: „ius est ars boni et aequi”, „a jog a jó és az igazságos / a méltányos művészete”. → Iustinianus korában az ~ új jelentéstartalmat kap: méltányosság, emberiesség, enyhítés a jog szigorával szemben.

Aestimatio (perbeli értékbecslés – lat.): a → római jogi → magánjogi → pernek az az alapelve, hogy a marasztalás csak pénzösszegre vonatkozhat, ezért minden → kereset esetében, amely nem határozott pénzösszegre ment, egy becslőeljárást iktattak be a perérték meghatározása céljából. Bizonyos perekben a felperes (→ fél) az ~t korlátlan összegben határozhatta meg [ezt a bíró (→ iudex) esetleg mérsékelte], amelynek megfizetése kárpótló büntetésül is szolgált.

Aestimatum (lat.): a → római jogban egy dolog (→ res) becsértékben (felbecsült érték meghatározása mellett) történő átadása, amelynél fogva az átvevő fél visszaadási kötelezettsége abszolút felelősséggel egészült ki, mert a dolog → erőhatalom (vis maior) miatti elpusztulása esetén is köteles volt a becsértéket megfizetni. Az ~ szorosabb értelemben az eladási bizományt (→ bizományi szerződés) jelentette, amikor az átvevő a dolog eladására, és a kikötött vételár utólagos megfizetésére kötelezi magát. Az eladással kapcsolatos nyereség és kockázat egyaránt őt illeti, ill. terheli.

Afrikai karta az ember és a népek jogairól: az afrikai kontinensen regionális emberi jogi védelmi rendszer kialakítását célzó → nemzetközi szerződés, amelyet 1981. jún. 27-én Nairobiban, Kenyában fogadott el az → Afrikai Unió → Állam- és → Kormányfői Közgyűlése. Az afrikai → államok többsége részese a szerződésnek. Az ~ sajátossága, hogy – szemben a többi emberi jogi → egyezménnyel – az egyén jogaival párhuzamosan külön súlyt helyez a népek jogainak biztosítására. Az egyén jogainak sorában a → polgári és politikai jogok mellett bizonyos → gazdasági, szociális jogokról is rendelkezik, biztosítja a → menedékjogot, és különös hangsúlyt helyez a család védelmére. A népek jogai kapcsán kimondja az okmány a népek egyenlőségét, a külső és belső önrendelkezéshez való jogot (→ önrendelkezési jog), a békéhez és biztonsághoz való jogot, a fejlődéshez kedvező környezethez való jogot (→ szolidaritási jogok). Hiányossága, hogy nem határozza meg a nép fogalmát, s ezt a gyakorlatban sem sikerült kialakítani. A szerződésben foglaltak végrehajtásának ellenőrzésére az ~ létrehozta az Ember és Népek Jogainak Afrikai Bizottságát, amelynek 11 tagját köztiszteletben álló szakemberek közül választják. A Bizottság megvizsgálja az államok 2 évente benyújtandó jelentéseit, a → jogsértésekre vonatkozó bejelentéseket, amelyeket valamely állammal szemben egy másik részes állam nyújt be, ill. egyéb bejelentéseket, amelyek magánszemélyektől, → nem kormányközi nemzetközi szervezetektől is származhatnak. A Bizottság jogilag kötelező döntést nem hozhat, csak ajánlásokat fogalmazhat meg, és jelezheti a problémákat az Afrikai Unió Állam- és Kormányfői Közgyűlése felé. A Bizottság tanácsadó véleményben értelmezheti az ~ rendelkezéseit, a gyakorlatban azonban ezt a lehetőséget nem használják ki. A ~höz két kiegészítő → jegyzőkönyvét fogadtak el. Az egyik 2003. júl. 11-én kelt, s a → nők jogairól szól, a másikat pedig 1998. jún. 9-én fogadták el, s az Ember és Népek Jogainak Afrikai Bíróságának felállításáról rendelkezik. A Bíróság a ~ értelmezésével és alkalmazásával kapcsolatban felmerült vitákban, valamint a magánszemélyek ~ban foglalt jogainak megsértése esetén → ítéletet hoz a Bizottság – maga vagy a hozzá kérelmet benyújtó magánszemély nevében (→ egyéni panaszjog) –, valamely tagállam, valamint az afrikai kormányközi szervezetek kérelmére. Emellett a Bíróság az Afrikai Unió, annak tagállamai vagy az Afrikai Unió által elismert afrikai szervezetek kérelmére → tanácsadó véleményt alkot bármely, a ~val kapcsolatos olyan jogi kérdésben, amely nem tartozik a Bizottság által már vizsgált kérelmekhez.

Afrikai Unió: az afrikai kontinens → államait tömörítő általános hatáskörű, regionális → nemzetközi szervezet. Közvetlen elődje az Afrikai Egységszervezet volt, amelyet 1963-ban alapítottak. Az ~ alapszabályát 2000. júl. 11-én fogadták el Lome-ban, 2001. máj. 26-án lépett hatályba. Az ~t a tagállamok állam- (→ államfő) és → kormányfői 2002. júl. 9-én hozták létre, székhelye Addisz-Abeba. Az ~ alapvető céljai és elvei hasonlóak az Afrikai Egységszervezet célkitűzéseihez, de a korábbinál jóval szorosabb együttműködést próbál megvalósítani. Az ~ célja, hogy keretet biztosítson az afrikai államok együttműködése számára a kontinens egészét érintő kérdések rendezéséhez. Ezért az alapszabály előtérbe helyezi a tagállamok egységét és szolidaritását; függetlenségük, területi egységük és → szuverenitásuk védelmét; a → nemzetközi viták békés rendezése elvét; a kontinensen a politikai, társadalmi és gazdasági integráció előmozdítását. Az ~ legfőbb szerve az Állam- és Kormányfők Közgyűlése, amelynek évente egy rendes ülésszaka van, azonban határozhat rendkívüli ülésszak tartásáról. A Közgyűlés meghatározza az ~ közös politikáit, a szervezet más szerveitől érkező jelentéseket és beszámolókat értékeli, elfogadja a szervezet költségvetését, joga van új szerveket létesíteni, ellenőrizni az ~ politikáinak és döntéseinek végrehajtását, és kinevezni az Ember és Népek Jogainak Afrikai Bíróságának bíráit. A Végrehajtó Tanács, amely a tagállamok külügyminisztereiből (→ miniszter) vagy a tagállamok által megbízott más miniszterekből áll, évente kétszer rendes ülésszakot tart, de határozhat rendkívüli ülésszak összehívásáról. Érdemi kérdésekben a döntéseit → konszenzussal, ennek hiányában kétharmados többséggel hozza meg, eljárási kérdésekről egyszerű többséggel dönt. Legfőbb feladata a szervezet adminisztratív munkájának felügyelete és a közgyűlési határozatok végrehajtása. A Pán-afrikai Parlament, amely 2004. márc. 18-án jött létre, az ~ döntéshozatala során javaslattevő, konzultatív szerv. Az 1998. jún. 9-én kelt (hatályba lépett: 2004. jan. 25) → Afrikai karta az ember és a népek jogairól kiegészítő → jegyzőkönyve állította fel az ~ keretében az Ember és Népek Jogainak Afrikai Bíróságát. Az Afrikai Egységszervezet Titkárságának helyét az ~ Bizottsága vette át, amely a szervezet adminisztratív feladatait látja el, emellett konferenciákat, értekezleteket szervez. A tagállami képviselőket tömörítő Állandó Képviselők Bizottságának feladata előkészíteni a Végrehajtó Tanács üléseit, és végrehajtja annak utasításait. Az ~nak 7 szakosított technikai bizottsága van, amelyek biztosítják az ~ szervei döntéseinek felügyeletét, ellenőrzését, előkészítik és koordinálják a hatáskörükbe tartozó projekteket és programokat. Az ~ az elődjénél valamivel nagyobb szerepet igyekszik játszani a béke és biztonság fenntartása területén, ezt jelzi a Béke és Biztonsági Tanács létrejötte 2003. dec. 26-án, melynek alapszabálya és eljárási elvei hasonlítanak az → ENSZ Biztonsági Tanácsának elveihez. Az ~ rendelkezik továbbá 3, egyelőre korlátozott hatáskörű pénzügyi intézménnyel: az Afrikai Központi Bankkal, az Afrikai Valutalappal és az Afrikai Beruházási Bankkal. Még az Afrikai Egységszervezeten belül kezdett el kiépülni az emberi jogok afrikai védelmi rendszere, miután 1981. jún. 27-én elfogadták az ember és a népek jogairól szóló afrikai kartát. Az afrikai → menekülthelyzet kezelésére az ~ 1968-ban létrehozta az afrikai menekültek elhelyezésének és oktatásának hivatalát, majd 1969-ben a Közgyűlés elfogadta az Afrikai menekültegyezmény (→ egyezmény) szövegét, a már létező ENSZ (→ Egyesült Nemzetek Szervezete) menekültegyezmény kiegészítéseként.

Afro-ázsiai jog: a két kontinens hagyományos jogának megjelölése, általában különválasztva a hindu, iszlám és távol-keleti jogoktól (→ jogcsalád). Alapvető jellegzetessége a társadalom törzsi tagozódásának megfelelően törzsenként elkülönülő → jogrendszerek sokasága. Ez többnyire íratlan, a közösség szokásrendszere hordozza, átadása is hagyományon nyugszik (→ szokásjog). Büntetései az európaitól szembeszökően eltérhetnek, mindenekelőtt kegyetlenségük vagy a közösségből való kitaszítás súlyos következményei folytán.

Agenda 21: az ~ az ENSZ (→ Egyesült Nemzetek Szervezete) által támogatott és a → fenntartható fejlődés gondolatához kapcsolódó, átfogó és → soft law jellegű akcióprogram, amely globális, regionális, nemzeti és lokális (ún. Helyi Agenda 21) szintű cselekvési tervet tartalmaz. Az ~ szövegét – hároméves szövegezési, → tárgyalási és konzultációs időszak után – Rió de Janeiróban, 1992. június 14-én, az ENSZ Környezet és Fejlődés Világkonferenciáján fogadta el 178 → állam. Az akcióprogram célja a globális gazdasági fejlődés és az egészséges környezet (→ egészséges környezethez való jog) iránti igény összehangolása, vagyis a fenntartható fejlődés gondolatának előmozdítása. A 2002-es Johannesburgi Végrehajtási Tervben az államok vállalták, hogy az ~ célkitűzéseit teljes körűen végrehajtják, ennek előkészítését a Fenntartható Fejlődés Bizottsága végzi, a célok gyakorlati megvalósításáról azonban az államok döntenek. Az ~ 4 részből és 40 fejezetből áll, a fejezetek felépítése hasonló; a célkitűzések megfogalmazásával kezdődnek, majd a feladatok általános leírása és végrehajtásukhoz szükséges útmutatás következik, végül a megvalósítás eszközeit sorolja fel az ~.

Agent provocateur: → informátor, bizalmi személy

Ági öröklés: a magyar → öröklési jog sajátos intézménye; alapgondolata a felmenők valamelyikétől származó → vagyonnak (ági vagyon) leszármazó örökösök hiányában a felmenő és oldalági → örökösök között való megosztása; az ~ a múltban korántsem csak a magyar jogra volt jellemző. A magyar öröklési jogban az ~ kialakítására az → ősiség eltörlése után került sor, először az 1861. évi → Ideiglenes törvénykezési szabályokban, de szemben az ősiséggel, már csak a törvényes öröklés egyik fajtájaként (→ törvényes öröklés rendje). Ági vagyon az örökhagyóra valamelyik felmenőjéről → öröklés vagy ingyenes juttatás útján hárult vagyon, valamint az örökhagyó testvérétől vagy testvére leszármazójától örökölt vagy ingyenesen hárult vagyon, feltéve, hogy ezt a vagyontárgyat a testvér vagy annak leszármazója az örökhagyóval közös felmenőjétől örökölte vagy ingyenesen kapta. Nem minősül ági vagyonnak az eredeti ági vagyon értékén vásárolt vagy egyéb módon az ági vagyon helyébe lépett vagyontárgy, valamint a szokásos mértékű ajándékok, és tizenöt évi → házasság után a túlélő házastárssal szemben a szokásos mértékű berendezési és felszerelési tárgyak sem. Amennyiben a vagyon nem minősül ági vagyonnak, abban az öröklés a törvényes öröklés általános rendje szerint alakul.
Az öröklés rendje az ági vagyonban: ági örökösök csak szülők, szülői leszármazók, nagyszülők és távolabbi felmenők lehetnek. Leszármazók hiányában a szülő, a szülő kiesése esetén leszármazója örökli azokat a vagyontárgyakat, amelyek a szülőről vagy felmenőjéről hárultak az örökhagyóra. Amennyiben az ági vagyon öröklésére jogosult szülő és szülői leszármazó nincs, a nagyszülő, ha nagyszülő sincs, a távolabbi felmenő örökli azt a vagyontárgyat, amely róla vagy felmenőjéről hárult az örökhagyóra. Szemben a törvényes öröklés általános rendjével, oldalági öröklésnek az ági vagyonban csak a szülői parentélában van helye. A nagyszülők és a távolabbi felmenők ~ címén való öröklésének az a feltétele, hogy az örökhagyóhoz közelebbi → rokonsági fokban álló öröklésre jogosult örökös ne legyen; ~ útján a vagyon nem szállhat annál távolabbi felmenőre, mint akitől származott. Az ~ további sajátossága, hogy ~ címén az ági vagyonban csak ahhoz az ághoz tartozó örökös örököl, amelyről a vagyon az örökhagyóra hárult. Ha ági örökös nincs, az ági vagyontárgy öröklése az örökhagyó egyéb vagyontárgyával esik egy tekintet alá. Az ági vagyont – fő szabályként – természetben kell kiadni. → házastársi haszonélvezet

Agyhalál: → halál

Agnát rokonság: → agnatio

Agnatio (lat.): a → római jogban a rokonság ősi formája. → Ulpianus meghatározása szerint „agnatusok az apai férfi vérrokonok és ugyanannak a famíliának a férfiági lemenői”. Az agnát rokonsághoz elvileg csak férfiági vérrokonok tartoznak, de az agnát rokonságot nem a vér szerinti leszármazás, hanem a pater familias (→ familia) apai hatalma közvetíti. A fogalom szorosan kötődik a római család szerkezetéhez. A római család feje a pater familias, aki a családjához tartozó személyek felett apai, ill. férji hatalommal rendelkezik.

Ago, Roberto (1907–1995): olasz nemzetközi jogász. 1930–1956 között különböző olasz egyetemeken tanít, 1956-tól a római egyetem professzora. Éveken át a Nemzetközi Jogi Bizottság (→ nemzetközi jog kodifikálása) tagja, s az → államok felelősségéről szóló tervezetek előadója; számos nemzetközi értekezleten, ill. különböző nemzetközi fórumokon képviselte hazáját. 1979-től haláláig a → Nemzetközi Bíróság tagja. Fő művei: Teória del diritto intemazionale privato, 1934; La responsabilitá indiretta nel diritto internazionale, 1936; Droit positif et droit international, 1957; Studi sulla responsabilità internationale, 1978.

Ágoston Péter (1874–1925): a → magánjog és a → jogelmélet művelője, történetíró, politikus; jogakadémiai, majd egyetemi tanár. Szociáldemokrata beállítottságából következően a szociális problémák megoldását az erre vonatkozó jog kimunkálásában látja. Fő művei: A nagybirtok hatása a magyar magánjogra, 1908; A magánjog osztályjellege és az osztályközi magánjog, 1909.

Ágoston, Szent (Aurelius Augustinus, 354–430): egyházatya, filozófus, a keresztény hitre történő áttérése (387) után az afrikai Hippo város püspöke (395); számos filozófiai, teológiai s egy, a világirodalomban úttörő jelentőségűnek számító önéletrajzi mű, a Vallomások (Confessiones) szerzője. Az → állam és a → jog kérdéseit tárgyaló történetfilozófiai művében (De Civitate Dei) az államot az eredeti bűn következményének, ennélfogva alapvetően rossznak tekinti, amelynek létjogosultsága csak Isten országának, ill. az Egyháznak a szolgálatával és a béke fenntartásával igazolható. A jogról szóló megállapításai a → természetjogtannak az isteni és az emberi → törvény megkülönböztetésére irányuló törekvését tükrözik.

Agrárjog: a → polgári jog és a → közigazgatási jog intézményeire épülő relatíve önálló komplex → gazdasági jog, amely az agrár-közgazdaságtani, agrárszociológiai, agrárpiaci igényekre való tekintettel építi fel azokat a → jogintézményeket, amelyek a mezőgazdasági tevékenységet a termeléstől az értékesítésig szabályozzák. Az ~ relatíve önálló jogterületként történő kialakítását a mezőgazdasági tevékenység jellemzői (a termékek előállításának biológiai mozzanatai, a mezőgazdasági termékforgalom sajátos feltételei), továbbá a mezőgazdasági tevékenységbe való → állami beavatkozás szükségessége, a termelő javára a földtulajdon korlátozása, a mezőgazdasági földek speciális öröklési rendje (→ öröklési jog), az üzemnagyság korlátozása stb. indokolják.

Agrárrendtartás: a világgazdasági megállapodások [GATT (→ Általános vám- és kereskedelmi egyezmény), → Európai Közösségek stb.] hatására az egyes nemzetgazdaságokban is → törvények határozzák meg a mezőgazdaság működésének rendjét. A piaci szereplők kapcsolataira vonatkozó → jogszabályok, önszabályozások és megállapodások összessége az ~. A mezőgazdasági politika céljait közvetítő ~ hivatott a termelők jövedelembiztonságát, a mezőgazdasági termelés piaci biztonságát megteremteni. A közvetlenül vagy közvetetten szabályozott és befolyásolt mezőgazdasági részpiacon az ~ a mezőgazdasági termékpályák körének meghatározásával, garantált árakkal, kvótákkal, irányelvekkel, az exportra és importra kivetett vámokkal, normatív támogatással, a piaci zavarok esetén → állami beavatkozással (felvásárlás, felvásároltatás, feldolgoztatás, bértároltatás, tartalékok értékesítése stb.) teremti meg a kereslet és a kínálat egyensúlyát. A piaci folyamatok szabályozása sajátos formális és informális egyeztetési, döntési rendszerben működik. Az intézményrendszerben az állam és a termelők érdek képviseletei (→ gazdasági érdek-képviseletek) egyaránt részt vesznek. Az állam döntési felelősségének átvétele nélkül az érdek-képviseletek közreműködnek a rendtartás alkalmazásában.

Agrárszövetkezet: → szövetkezet

Agreement of the People (Agreement of the People for a Firm and Present Peace upon Grounds of Common Right – ang.): „a nép szerződése”, az angol polgári forradalom idején (1647) készült és a hadsereg forradalmi szárnya, valamint a → jogegyenlőség következetes megvalósításáért harcoló → parlamenti képviselők (levellers) követeléseit összegező dokumentum, amely a modern → alkotmánygondolat egyik legkorábbi megjelenésének tekinthető. Olyan → állami berendezkedés képét vázolja fel, amelyben a főhatalom (→ hatalom) a nép által egyenlő → választójog alapján delegált és csak a választóknak felelős törvényhozó testületet illeti.

Agrément (beleegyezés – fr.): a fogadó → állam hozzájárulása a → diplomáciai képviseletvezetők (→ nagykövet, → követ, → állandó ügyvivő) kinevezéséhez. A fogadó állam ~ja nélkül a kinevezésre nem kerülhet sor. Az ~ minden indokolás nélkül megtagadható. A Bécsben, 1961. ápr. 19-én aláírt → Egyezmény a → diplomáciai kapcsolatokról (kihirdetve: 1965. évi 22. tvr.) lehetővé teszi a fogadó állam számára, hogy a katonai, tengerészeti, valamint légügyi → attasé kinevezését is ~-hoz kösse.

Agresszió (lat.): támadó cselekmény, melynek feltétlen tilalma a → nemzetközi jog 20. századi fejlődésének eredménye. Míg korábban az ilyen cselekményeket nem tiltották, ebben az évszázadban fokozatosan rögzült a fegyveres → erőszak tilalma. Ennek bizonyítékául szolgál a → Briand–Kellogg-paktum, az ENSZ → Alapokmánya (→ Egyesült Nemzetek Szervezete), valamint a háborús bűnösök (→ háborús bűncselekmények és bűnösök) felelősségre vonásáról rendelkező londoni → egyezmény (→ Nemzetközi Katonai Törvényszék), mely többek között a béke elleni bűncselekményeket – vagyis a támadó háború megindítását – is büntetni rendelte. Az ~ → bűncselekménye a → Nemzetközi Büntetőbíróság tárgyi → joghatóságában is megtalálható. Az → ENSZ Közgyűlése 1974. dec. 14-én fogadta el a 3314. (XXIX.) sz. határozatát, melynek melléklete példálózó felsorolást tartalmaz az ~ megnyilvánulási formáiról: 1. egy másik → állam területének (→ államterület) lerohanása vagy megtámadása, az ennek következményeként előálló mindenfajta katonai megszállása, továbbá egy másik állam területének részben vagy egészben történő annektálása (→ annexió); 2. egy másik állam területének bombázása vagy egy másik állam területe ellen bármiféle fegyver alkalmazása; 3. egy állam kikötőinek vagy partvidékének fegyveres → blokád alá vétele; 4. egy másik állam szárazföldi, tengeri vagy légi erői, tengeri vagy légi flottája ellen intézett fegyveres támadás; 5. egy másik állam területén megállapodás alapján tartózkodó fegyveres erőknek a megállapodásban foglalt feltételek megszegésével való felhasználása, vagy ha az egyezmény megszűnése után azok továbbra is az illető területen maradnak; 6. egy állam saját területének átengedése egy másik állam számára, hogy az egy harmadik állam ellen ~ elkövetésére használja fel; 7. ha egy állam fegyveres bandákat, csoportokat, irreguláris erőket vagy zsoldosokat küld egy másik állam területére olyan fegyveres cselekmények végrehajtása céljából, melyek súlya eléri a fenti cselekményekét, ill. ha egy állam érdemi részt vállal ezekben. A felsorolás példálózó jellege annak tudható be, hogy az ~ fennforgásának megállapítása az → ENSZ Biztonsági Tanácsának kizárólagos hatáskörébe tartozik, amely – szabad mérlegelés alapján – más cselekményeket is ekként minősíthet. Nem minősül ~nak pl. a más állam → kormányának kérésére történő segítségnyújtás, a felszabadulásukért vagy a faji elnyomás ellen küzdő népek támogatása, valamint az egyéni vagy kollektív önvédelem jogának gyakorlása (→ önsegély). Különböző nemzetközi fórumokon vita folyt a gazdasági ~ létéről, ám ennek általános nemzetközi jogi elismerése és a vonatkozó cselekmények meghatározása egyaránt hiányzik.

Ágytól és asztaltól elválás (separatio a thoro et mensa – lat.): a → kánonjog intézménye. A felbonthatatlan → házasság életközösségét a kánoni → bíróság házasságtörés esetén végleg, egyéb okok esetén ideiglenesen, határozott vagy határozatlan időtartamra megszüntethette. Kölcsönös beleegyezéssel a katolikus egyházi jog szűzies élet céljára vagy szerzetesi rendbe lépés lehetővé tételére ismerte el az ~ lehetőségét. A protestáns jogok általában a válást megelőző ideiglenes intézményként kezelik. A házassági jogról szóló 1894. évi XXXI. te. a házassági viszonynak a kötelék épségben tartásával való ideiglenes felfüggesztéseként rendezte, az ~ → vagyonjogilag a vagyonközösséget megszüntette. → házasság felbontása

Ajándékozási illeték: → illeték

Ajándékozási szerződés: → római jogban gyökerező szerződési típus (→ donatio). Lényege, hogy az egyik fél saját → vagyona rovására a másiknak ingyenes vagyoni előny juttatására köteles, amelyet a megajándékozott elfogad. Az ingyenesség ellenére kétoldalú → jogügyletről van szó, létrejöttéhez a szerződő felek egybehangzó akaratnyilatkozata szükséges. Az ajándékozás fogalmi eleme, hogy a megajándékozott vagyoni előnyhöz jusson. Vagyoni előnyt jelent pl. → tulajdonjog vagy más → dologi jog (→ használati jog stb.) átruházása, → tartozásátvállalása, → követelés → engedményezése. Ajándékozásról csak akkor lehet szó, ha a vagyoni előnyt a saját vagyona rovására nyújtja a megajándékozó. Az ingyenesség is fogalmi elem, az ajándékozásért semmiféle → ellenszolgáltatás nem járhat, az ~ → ingyenes szerződés. Az ~ konszenzuális szerződés (→ konszenzuál-kontraktusok), a felek megállapodásával jön létre akkor is, ha az ajándékot nem adják át azonnal. Az ~ alapján a megajándékozott követelheti az ajándékot, az ajándékozó csak a körülmények megváltozására hivatkozva (→ rebus sic stantibus clausa) tagadhatja meg a → teljesítést. Az ajándékozó felel a megajándékozott tulajdonszerzéséért (jogszavatosság, → szavatossági jog), kellékszavatosság általában csak az ajándék lényeges fogyatékosságáért terheli, de azért is csak akkor, ha az ajándékozó szándékosan vagy súlyosan gondatlanul járt el (→ szándékosság, → gondatlanság), és ezt a megajándékozott bizonyítani is tudja. Az ~ sajátossága megnyilvánul abban is, hogy bizonyos körülmények feljogosíthatják az ajándékozót az ajándék vagy kivételesen a helyébe lépett érték visszakövetelésére. A visszakövetelésre alapot adó körülmény bekövetkezhet mind az ajándékozó, mind a megajándékozott oldalán. Ilyen okok lehetnek: a megajándékozott vagy a vele együtt élő → hozzátartozók, olyan súlyosan jogsértő magatartása, amely az ajándékozó (vagy közeli hozzátartozója) ellen irányul („durva hálátlanság”), ill. annak a feltevésnek végleges meghiúsulása, amelyre tekintettel az ajándékozás történt, és amely nélkül az ajándékozásra nem került volna sor. Ha az ajándékozó létfenntartása a körülmények alakulása folytán veszélybe kerül, a jog – meghatározott feltételek megléte mellett – feljogosítja az ajándékozót arra, hogy az ajándékot visszakövetelje. Ez azonban a megajándékozott létfenntartását nem veszélyeztetheti. Nincs lehetőség a szokásos mértékű ajándék visszakövetelésére, továbbá nem követelhető vissza az ajándék akkor sem, ha a súlyosan jogsértő magatartást az ajándékozó megbocsátotta. Az, hogy mi tekinthető szokásos mértékű ajándéknak, feltétlenül az adott korszaktól, illetve társadalmi konvencióktól is függ. A megajándékozott az ajándékozó hitelezőivel szemben is felelősséggel tartozik, ha a megkötött szerződés fedezetelvonásra irányul (→ actio Pauliana), azaz harmadik személy igényének kielégítési alapját ~sel részben vagy egészben elvonták (→ fedezetelvonó szerződés). Az ~ ilyenkor harmadik személy irányában hatálytalan. Az ajándékozás nem sértheti a → kötelesrészre jogosultak érdekét sem, meghatározott feltételek esetén a megajándékozott velük szemben is köteles helytállni.

Ajánlat: tágabb értelemben a → szerződéskötést megelőző, a szerződés tartalmára vonatkozó, feltételesen kötelező akaratnyilatkozat (→ jognyilatkozat). Szűkebb értelemben ~on az az akaratnyilatkozat értendő, amelynek elfogadásával a szerződés létrejön. Az ~nak tartalmaznia kell a nyomában keletkező szerződés valamennyi, → törvény által megkívánt feltételét. Alakját tekintve külön formai kötöttség nem érvényesül, az ~ bármilyen alakban tehető, ha magára a szerződésre külön alakszerűségi kötelezettség nem áll fenn (→ alakszerűség). Az ~ bármelyik féltől származhat. Joghatályossá a címzetthez való megérkezésével válik. Az ~ legfontosabb jogi hatása, hogy az ~tevő az ~hoz egy bizonyos ideig kötve van (~i kötöttség), az ~i kötöttség tartama alatt érkezett elfogadó nyilatkozattal a szerződés létrejön, attól az ~tevő egyoldalúan nem állhat el. Az ~ hatályát veszti, ha a címzett az ~i kötöttség lejárta előtt visszautasítja. Az ~ elfogadásáról akkor van szó, ha az elfogadó nyilatkozat az ~tal való teljes egyetértést fejezi ki, annak lényegi tartalmával megegyezik. Ahol az ~tól eltér, abban a részében nem jön létre a szerződés (disszenzus), ez esetben a válasznyilatkozatot a szerződési tárgyalások során tett új ~nak kell tekinteni.

Akkreditálás (fr.–lat.): diplomata (→ diplomáciai személyzet) megbízása azzal, hogy saját → államát valamely külföldi államnál vagy → nemzetközi szervezetnél képviselje. Az ~ a → megbízólevélnek a fogadó állam → államfőjének vagy külügy → miniszterének történő átnyújtással történik. → diplomáciai képviselet → diplomáciai képviseletvezetők

Akkreditív (meghitelezés – fr.): a kereskedelmi forgalomban a fizetési ígéret egy formája, amelyben egy → bank (nyitó bank) az áru vagy szolgáltatás vevőjétől kapott megbízás alapján arra kötelezi magát az eladóval szemben, hogy – meghatározott feltételek megvalósulása esetén (pl. az áru feladását igazoló, és az áru feletti rendelkezést biztosító → okirat átadása) – fizetést teljesít (→ teljesítés). Szokásos magyar fordítása az „okmányos meghitelezés” félrevezető, mert az ~hez nem tartozik hitelviszony.

Akkuzatórius eljárás: → büntetőeljárási rendszerek

Akta (okmány – lat.): a → nemzetközi szerződések egyik fajtája, általában nagyobb számú → állam részvételével tartott nemzetközi konferencián fontos kérdésekben létrejött megállapodás, amely a szóban forgó kérdésnek a jövőre vonatkozó jogi rendezését célozza. Pl. az 1885. évi berlini konferencián elfogadott Általános ~ a Kongó-vidékre vonatkozóan, továbbá az 1928. évi → Genfi Általános ~ a → nemzetközi viták békés rendezéséről.

Alabama-ügy: az USA és Anglia közötti 19. századi választottbírósági (→ nemzetközi bíróságok) ügy. Az amerikai → polgárháború idején a déli → államok Angliában számos hajót vásároltak, amelyeket utóbb felfegyvereztek. Az egyik ilyen hajó volt az Alabama, amely a déliek szolgálatában az északiaknak óriási veszteségeket okozott. Az USA a semlegesek (→ semlegesség) státusának megsértésével vádolta Angliát, amiért nem akadályozta meg, hogy területén a déliek részére hadihajókat építsenek és szereljenek fel, továbbá a déli államoknak hadviselőként való elismerése miatt a belügyeibe való beavatkozással vádolta az angolokat. A háború befejezése után az Alabama és más, a déli államoknak eladott hajók által okozott közvetlen és közvetett veszteségekért az USA Angliával szemben kártérítési igénnyel (→ nemzetközi jogi felelősség) lépett fel. A meglehetősen elmérgesedett vita rendezésére végül is a két állam 1871. szept. 14-én aláírta a Washingtoni → egyezményt, amelyben az Alabamával és más hajókkal kapcsolatos kártérítési igények eldöntését öttagú választottbíróságra bízták. A Washingtoni egyezményben a két állam nem csak a vita választottbírói rendezésében állapodott meg, hanem az alkalmazandó jog szabályaiban is, s az egyezményben rögzítették a semleges államok háború idején tanúsítandó magatartására vonatkozó szabályokat. A választottbíróság 1872. máj. 8-án Genfben meghozott → ítéletében megállapította Anglia felelősségét, és 15 500 000 arany dollár kártérítés fizetésére kötelezte. Az sikeres elintézése jelentős mértékben hozzájárult a nemzetközi viták választottbíróságok útján történő rendezésének elterjedéséhez.

Alaki jogforrás: → jogforrás

Alakszerűség (→ szerződési jogban): a magyar → kötelmi jog nem ismeri a formakényszert, fő szabály szerint a szerződések külön megszabott alakiság nélkül is érvényesen megköthetők, bizonyos szerződések esetén azonban meghatározott alaki követelményeknek kell eleget tenni ahhoz, hogy a szerződés érvényesen létrejöjjön (→ szerződés érvénytelensége) . Akaratnyilatkozat háromféle lehet: alakját tekintve szóban tett, az együttesen jelen lévő felek között, beszéd útján (telefonon, hangrögzítő eszközön lejátszva) tett nyilatkozat; írásban tett nyilatkozat (→ írásbeliség), ha a felek együttesen készítik el a szerződésről az → okiratot (ilyen hatályú a levél, telex, távirat útján eljuttatott, külön íven írt → ajánlat és elfogadó nyilatkozat). Szerződés létrejöhet → ráutaló magatartással is. Formakényszert eredményezhet → jogszabály vagy a felek akarata, megállapodása. Az alakszerűség megszegésének következménye a → semmisség. A semmisségnek ez az esete orvosolható: jogszabály okozta érvénytelenségnél a szerződés → teljesítése → törvényben meghatározott esetben megszünteti az érvénytelenségi okot. Amennyiben az alakszerűség a felek akaratán alapult, kifejezett rendelkezés hiányában az érvénytelenségi okot ráutaló magatartással is megszüntethetik.

Alanyi jog (szubjektív jog, jogosultság): a → jogalanynak a → tárgyi jog által megfogalmazott, a → jogviszonyt keletkeztető → jogi tény által konkretizált lehetséges (engedett) magatartása, amellyel a jogviszony másik alanyának meghatározott jogi kötelessége áll szemben, s amelynek megvalósulását az → állam kényszerítő ereje biztosítja. Az ~ tehát a tárgyi jognak a jogviszony tartalmi elemeként a jogalanyok vonatkozásában történő konkretizálódása. Konkrétságát a jogviszonyt keletkeztető jogi tények határozzák meg. Az ~ és a → jogi kötelezettség egymást feltételező, reflexiós viszonyban állnak egymással. Értelmét, jelentését mindenekelőtt a tárgyi joggal való kapcsolata határozza meg. A tárgyi és az ~ viszonyát illetően a jogirodalomban lényegében három alapvető álláspontot lehet megkülönböztetni: a) az ~ primátusát valló elméleteket (→ természetjog; → észjog; → történeti jogi iskola), amelyek szerint az ~ az elsődleges, a meghatározó; a pozitív, tételes jog csak ennek az ~nak leszármazottja, függvénye, kisugárzása; b) a tárgyi jog elsődlegességét hangsúlyozó teóriákat (→ jogpozitivizmus), amelyek azt állítják, hogy az ~ a tárgyi jogban gyökerezik, tárgyi jog nélkül ~ok egyáltalán nem is létezhetnek; c) az ~ létezését tagadó elméletek, amelyek az ~ot üres metafizikai fogalomnak tartják (→ Duguit, Lundstedt), ill. azt állítják, hogy az ~ nem más, mint a tárgyi jog (→ Kelsen). Az ~ lényegét, fogalmát a → jogelméletben meghatározó fő irányzatok: a) az ~ lényege az akarat: ~on az akaratnak a tárgyi jog által engedélyezett hatalmát vagy uralmát kell érteni (→ Windscheid, → Savigny); b) az ~ lényege az érdek: az ~ a tárgyi jog által védett érdek (→ Jhering); c) az ~ az akarati és az érdekelemek összefonódása (kombinációs elméletek: Michaud, → Jellinek).

Alapelvek: → jogelv

Alapítvány: sajátos célvagyon, azaz meghatározott – mégpedig tartós és közérdekű – célra elkülönített és önállósított → vagyon, amelynek kezelését az ~ szervezete látja el. Az ~ → jogi személy. Az ~ a legtöbb → államban nem folytathat elsődlegesen gazdasági tevékenységet (ún. eszmei ~), egyes országok azonban ismerik a gazdasági ~t is. ~t → természetes személyek és jogi személyek egyaránt rendelhetnek. Az ~rendelés általában ún. alapító okirattal történik, → végrendeletben is lehet azonban ~t tenni. ~ tételét → törvény is elrendelheti. A közfeladat ellátására törvénnyel létrehozott, avagy az → Országgyűlés, a → kormány, ill. a → helyi önkormányzat által alapított ~t nevezik → köz~nak. A közfeladat szorosabb kötelezettséget jelent a közérdek szolgálatában, mint a minden ~hoz megkövetelt közérdekű cél. Az ~i vagyonnak meg kell felelnie annak a tartós közérdekű célnak, amelyre az alapító az ~t létrehozta. Az ~nak nincs tagsága. A vagyon felhasználásáról az alapító [vagy helyette a bíróság (→ bíróságok)] által létrehozott kezelő szerv gondoskodik. A magyar gyakorlatban az ~ok döntéshozó szervét általában kuratóriumnak nevezik. Magyarországon az ~ok az alapító okirat konstitutív hatályú bírósági nyilvántartásba vételével jönnek létre. A bíróság a nyilvántartásba vételt csak jogszabálysértés esetén tagadhatja meg. A nyilvántartásba vétel után az ~ nem vonható vissza. Az ~ok működése felett az → ügyészség gyakorol törvényességi felügyeletet (→ általános törvényességi felügyelet).

Alapjog lényeges tartalma: az → alapjog tartalmának az a része, amely még → alkotmányos cél érdekében és általában alkotmányos módon sem korlátozható (→ alapjogok korlátozása). Az ~nak meghatározása csak az egyes alapjogoknál lehetséges vagy az alkotmányban magában, vagy pedig alkotmányértelmezéssel. Általánosságban csak annyit lehet mondani, hogy az ~ minden, ami nélkül az alapjog gyakorlása lehetetlenné válik. Az ~ fogalmának gyakorlati jelentőséget elsősorban az → alkotmánybíráskodás ad.

Alapjogi bíráskodás: az → alapjogok → bírói védelmének megnevezése, amennyiben a bírói védelem fő feladata az egyéni alapjogok védelme mellett az → alkotmánybíráskodás is. Az ~ az alkotmánybíráskodás egy típusának is tekinthető. → alkotmányjogi panasz

Alapjogi Charta: → uniós alapjogvédelem

Alapjogok (Grundrechte – ném.): alapvető → alkotmányos jogok, egyrészük → alanyi jog, azaz jogosultság, ilyen az első generációs jogok többsége → polgári és politikai jogok, amelyek minden egyént (→ természetes személyt és ha ez ésszerű → jogi személyeket) az → alkotmány alapján megilletnek és bíróság előtt kikényszeríthetők. Olyan jogok, amelyek az → állam minden szervére – a törvényhozásra (→ parlament), a végrehajtó hatalomra és a → bíróságokra is – kötelezőek (→ államhatalmi ágak megosztása). Az ~ védelme ezért az állam minden szervének alkotmányos feladata; az ~ ilyen felfogása egyben az állami szervek tevékenysége feletti → alkotmánybíráskodási ellenőrzést is megalapozza.→ alapjogi bíráskodás. Alapjogi → jogképesség értelmében magánszemélyek közjogi → jogalanyok lehetnek olyan esetben, amikor alapjogi jogosultságaik sérülnek vagy valamely alapjogukkal közjogi jogviszonyokban élnek. A különböző jogállású természetes személyek, állampolgárok (→ állampolgárság), kisebbséghez (→ nemzeti és etnikai kisebbségek) tartozók stb.] számára a különböző jogállások által differenciált terjedelemben, de minden esetben biztosított az ~hoz való hozzáférés.

Alapjogok felfüggesztése: az → alapjogokat (vagy ezek közül egyeseket) biztosító → alkotmányos szabályok egésze érvényességének megszüntetése meghatározott időtartamra, esetleg az → államterület egy részére. Ezzel az érintett alapjog alkotmányos biztosítása megszűnik, így az alapjogot sértő cselekmények vagy → jogszabályok alkotmányosak lesznek. Alkotmányos → államokban az ~ét gyakran az alkotmány teszi lehetővé, rendszerint → rendkívüli állapot vagy rendkívüli helyzet esetére, annak fennállása idejére. → alapjogok korlátozása, → emberi jogok korlátozásai

Alapjogok korlátozása: az → alapjogok tartalmának, ill. jogosultjai körének szűkítése az őket biztosító → alkotmányos rendelkezéshez képest. Ennek következtében az ~ külön alkotmányos felhatalmazás nélkül alkotmányellenes. Az ~nak alkotmányos alapja lehet egyrészt az alkotmány maga, amennyiben egyes ~t kifejezetten megengedi: ez a megengedő szabály egyben a korlátozás korlátja is: ha a korlátozás átlépi az alkotmányos felhatalmazás határait, alkotmányellenessé válik. Az ~nak két csoportja van: a formális és a tartalmi korlátok. → Jogállamban általában az ~nak formális követelménye, hogy az ~t → törvényben kell kimondani, vagy esetleg törvényben adott felhatalmazás alapján → rendeletben. A tartalmi ~nak általános – minden megengedett korlátozásra érvényes – korlátja, hogy az ~nak alkotmányos célt kell követnie, szükségesnek, és arányosnak kell lennie a követett (alkotmányos) céljával. A szükségesség azt jelenti, hogy az ~ csak akkor alkotmányos, ha az adott törvényhozói cél csak az adott alapjog korlátozása révén érhető el (azaz enélkül nem). Az arányosság követelménye szerint a korlátozás még szükségessége esetén sem lépheti túl a cél eléréséhez szükséges legkisebb mértéket: az ~nak a kitűzött céllal kell arányban lennie. Az ~nak is van alkotmányos korlátja, mégpedig az, hogy a korlátozás az → alapjog lényeges tartalmát nem érintheti: ez azt jelenti, hogy az ~, még ha minden egyéb szempont szerint alkotmányos is, alkotmányellenessé válik, ha az alapjog lényeges tartalmát korlátozza. → emberi jogok korlátozásai

Alapnorma: → Kelsen → tiszta jogtanának egyik alapvető kategóriája, amely a → jogforrási hierarchia (→ jogforrások hierarchiája) csúcsát jelenti. Az ~ olyan norma, amelynek érvényessége nem származtatható egy felsőbb normából. A Kelsen–Merkl-féle lépcsőelmélet (→ Kelsen, → Merkl) értelmében ugyanis minden jogi norma érvényessége egy magasabb fokú jogi normából ered, s e jogforrás-elméleti piramis csúcsán az ~, tehát egy elképzelt, fiktív norma áll, amely minden → jogszabály érvényességének egyetlen és eredeti forrása és alapja. Az ~ nem pozitív, hanem pusztán elgondolt, fiktív norma. A tiszta jogtan azt kérdezi: hogyan lehetséges bizonyos tényállások szubjektív értelmének objektíve érvényes jogi normák rendszereként történő magyarázata? A tiszta jogtan válasza: az ~ → fikciójával.

Alapokmány (charta – gör.): annak a → nemzetközi szerződésnek, az elnevezése, amely valamely → nemzetközi szervezet létrehozására vonatkozóan tartalmaz megállapodást. Ilyen pl. az → Egyesült Nemzetek Szervezetének ~a.

Alaptőke (törzstőke) csorbítása: a → részvénytársaság, ill. a → korlátolt felelősségű társaság → vagyoni érdekét sértő → gazdasági bűncselekmény, amelyet a vezető tisztségviselő az alaptőke (törzstőke) jogtalan elvonásával követ el.

Alaptörvény (lex fundamentalis – lat.): elsősorban a nyugat-európai → közjog hatására terjedt el mint jogi kifejezés, leginkább a 18. és 19. században; gyakorta azonosnak tartották az → alkotmány, a constitutio fogalmával.

Alapvonal: a → tengerjogban ismert fogalom; a szárazföld melletti partvonalon húzott képzeletbeli vonal, amelytől a különböző tengeri övezeteket (→ parti tenger, → kontinentális talapzat, → kizárólagos gazdasági övezet) mérik. Az ~ lehet az → apályvonal, vagy pedig, csipkézett part esetében, a tengerbe legmesszebb benyúló pontokat összekötő egyenes vonal; ha a part közvetlen közelében szigetsor húzódik, úgy az ~ ezek megfelelő, külső pontjait összekötő egyenes lesz. Az ~ak rajza a part általános irányától nem térhet el. Az ~ és a szárazföld közötti tengerrész beltengernek (→ belvizek) minősül.

Alávetésen alapuló illetékesség: → polgári ügyben a felek (→ fél) közös akaratán alapuló → illetékesség akkor jön létre, ha a potenciális alperes a → törvény által közvetlenül megszabott rendhez képest, megfelelő írásbeli nyilatkozattal, más → bíróság illetékességét is elismeri, ill. valamely bíróság kizárólagos illetékességét fogadja el → vagyonjogi ügyben. Az alávetés csak akkor érvényes, ha a → törvényben előírt feltételek teljesülnek. Külföldi bíróságra, ill. kizárólagos illetékességű bíróságra az ~ hatálya nem terjedhet ki. Az ~ révén tehát megnő a felperes választási lehetősége a különféle bíróságok között.

Alávetési nyilatkozat: → kötelező joghatósági rendszer, → Nemzetközi Bíróság

Albérlet: → bérleti szerződés, amelyet a → dolog bérlője (→ főbérlet) köt más személlyel a dolog vagy annak egy része használatára díjfizetés ellenében. Főleg lakás és helyiség hasznosítása kapcsán ismeretes. A bérlő a lakást (a → lakásbérleti szerződés alapján) vagy a nem lakás céljára szolgáló helyiséget, ill. annak egy részét a bérbeadó hozzájárulásával ~be adhatja. ~i → jogviszony esetén a műszakilag összefüggő lakást (helyiséget) az ~be adó használja, és saját lakás- (helyiség-) használatát korlátozza az albérlő javára. Az ~i díjban a felek szabadon állapodnak meg.

Áldozat: szűkebb értelemben az, akinek személyét, jogait, jogos érdekeit vagy javait a → bűncselekmény közvetlenül megsértette, károsította vagy veszélyeztette (→ sértett). Szélesebb értelemben a → hatalommal való visszaélés, továbbá az → emberi jogokra, testületi magatartásokra, avagy a gazdasági vagy politikai hatalommal való visszaélésekre vonatkozó, nemzetközileg elismert normák megszegésének szenvedő alanyai is ~ok [pl. háború áldozatai (→ hadijog, → védett személyek)]. Mindazon bűncselekmények esetében, amelyeknek bárki lehet az ~a, az általános → büntetőjogi védelem szempontjából nincs jelentősége a sértett személyiségi jellemzőinek. Vannak azonban büntetőjogilag fokozott védelemben részesülő személyek. Eszerint egyes bűncselekmények csak speciális ~ok sérelmére követhetők el. Másrészt: a bárki ellen elkövethető bűncselekmények között is vannak olyanok, amelyeket a speciális sértettek körébe tartozók ellen követnek el; ezek általában súlyosabban büntetendők. → magánfél, → viktimológia

Alispán (vicecomes – lat.; népiesen vicispán): eredendően a magyar nemesi → vármegye főnökének, a → főispánnak a helyettese. 1723-tól → törvény mondja ki a vármegye önálló jogát az ~ választására. Az ~ helyettese a másod~, a substitutus vicecomes; ez a tisztség későbbi. Míg az első ~ általános helyettese volt a főispánnak, addig a másod~ rendszerint csak egy-egy fontosabb funkcióban helyettesítette, így leggyakrabban a bíráskodásban (→ igazságszolgáltatás).

Alkalmatlan kísérlet: → kísérlet

Álképviselő: az, aki → képviseleti jogkörét túllépi, vagy anélkül, hogy képviseleti joga volna, más nevében és más helyett → jognyilatkozatot tesz. Az ~ által kötött → szerződés az akaratnyilvánítás hibája miatt semmis (→ semmisség). Az ~ által tett jognyilatkozat a képviseltet nem köti. Ha a képviselt személy a megkötött szerződést utólag jóváhagyja, a szerződés érvényessé válik. Ha a képviselt személy a szerződést nem hagyja jóvá, a harmadik személy követelheti az ~től → kárának megtérítését (→ kártérítési jog). A jóhiszemű ~ (→ jóhiszeműség és tisztesség) általában csak a szerződéskötésből eredő kárt köteles megtéríteni (negatív interesse), kivéve, ha a bíróság (→bíróságok) mentesíti őt a kártérítési kötelezettség alól (→ kártérítési felelősség). A rosszhiszemű ~ a teljes kár megtérítésére köteles (pozitív interesse). Ha az ~ szervezeti képviselő, jelentőséghez jut a képviselt és az ~ belső viszonya is, a köztük levő kapcsolat szorosságától függően. ~ esetében a szervezet köteles a kárt megtéríteni, megbízási viszony (→ megbízási szerződés) esetében a kártérítési felelősség egyetemleges (→ egyetemleges felelősség).

Alkoholisták kényszergyógyítása: gyógyító célú → büntetőjogi → intézkedés; akkor rendelhető el, ha a → bűncselekmény az elkövető alkoholista életmódjával függ össze, és a → törvényben meghatározott időtartamot meghaladó végrehajtandó → szabadságvesztésre ítélik. A → kényszergyógykezelést a szabadságvesztés tartama alatt hajtják végre.

Alkoholos bűnözés: az e körbe tartozó → bűncselekmények egy kisebb hányada az alkohol vagy az alkohol megvásárlásához szükséges pénz megszerzésére irányul; nagyobbik részét az alkoholfogyasztás közvetlen következményeként és/vagy az alkoholizáló életmód következtében követik el. Az ~nek a → büntetőjogi szabályozásból adódóan sajátos területe a közlekedési bűnözés (→ közlekedési bűncselekmények) kategóriájába tartozó → ittas járművezetés.

Alkotmány (constitutio – lat.): általános értelemben valamely társadalmi közösség belső szervezeti és működési rendjét meghatározó szabályok összessége (pl. az → állam, az → önkormányzat, a politikai → párt, az érdekvédelmi szervezet, az → egyesület ~a). Az → államelmélet és az → alkotmányjog, mint szaktudomány, kétféle ~fogalommal operál. Tágabb értelemben ~on azokat az írásba foglalt vagy az állami szervek gyakorlatából eredő szabályokat értik, amelyek alapvetően rendezik az állami szervek létrehozását, működését és egymáshoz való viszonyát. Ilyen megközelítésben minden államnak van ~a, ami távolról sem egyértelmű azzal, hogy minden állam ~os állam lenne. Szűkebb értelemben az ~ az állami-közhatalmi berendezkedés alapkérdéseinek olyan szabályozása, amely biztosítékokat foglal magában arra, hogy az állami-közhatalmi szervek létrehozására és működésére az állampolgárok (→ állampolgárság) meghatározó befolyást gyakorolhassanak és egyben arra, hogy az állampolgároknak az ~ban rögzített jogai a közhatalom visszaéléseivel szemben kellő védelemben részesüljenek. Ez az ~fogalom a polgári forradalmak eszmekörében született, s lényege az, hogy az ~nak meg kell felelnie az → alkotmányosság követelményeinek. Ebből a szempontból másodlagos, hogy az ~ egy → törvénybe van-e sűrítve, vagy azt több ún. ~törvény alkotja-e. Az → alkotmányozás fejlődéstörténete azt tanúsítja, hogy ma már uralkodó megoldásnak tekinthető az egyetlen törvényben kodifikált (→ kodifikáció) ~, ami ilyenként az állam alaptörvénye. Az ~ok többféle osztályozása ismeretes. A történeti (íratlan) ~ több, a történeti fejlődés különböző szakaszaiban létrejött törvényből áll, s részben nem törvényhozási (→ parlament) úton keletkezett és formálódott ún. alkotmányos szokásokban gyökerezik. Ilyenként tartják nyilván pl. Nagy-Britannia ~át, s ilyenként hivatkoznak jogtörténeti példaként az „ezeréves” magyar ~ra is. Kartális ~nak az egyetlen törvénybe foglalt ~t nevezik. A merev, ill. a hajlékony ~ok megkülönböztetése azon alapul, hogy megváltoztatásuk (kiegészítésük) speciális törvényhozási és esetleg egyéb eljáráshoz van-e kötve, vagy a közönséges törvényhozás útján történik. A történeti (íratlan) ~ természeténél fogva egyben hajlékony ~ is, a kartális ~ tipikusan merev. Az ~ „merevítése” főleg azt a célt szolgálja, hogy a parlamenti pártok erőviszonyainak módosulása ne járhasson könnyedén együtt az alkotmányos rend átalakításával. A fiktív és a valóságos ~ elhatárolásának magva az a történelmi tapasztalat, hogy adott politikai feltételek között a közhatalom és főként a végrehajtó hatalom (→ államhatalmi ágak megosztása) az ~t érintetlenül hagyja, de nem tartja meg, és önkényuralmat gyakorol. A → diktatúra jellemzője, hogy az ~t fiktívvé teszi. Oktrojált ~ esetében arról van szó, hogy az ~ nem demokratikus úton, hanem az uralkodó (→ monarcha), egy diktátor vagy a diktátortól szorosan függő állami vezető testület társadalomra kényszerített „adományaként” születik meg. Magyarországon a demokratikus átmenet idején a → jogállam megerősítése során az → Alkotmánybíróság működésének első éveiben használta a később visszavont láthatatlan ~ koncepcióját. Eszerint van az ~nak egy olyan tartalma, amit maga a normaszöveg nem tartalmaz, mivel az az Alkotmánybíróság határozataiban nyilvánul meg.

Alkotmány módosítása és kiegészítése: → alkotmányozás

Alkotmánybíráskodás: különösen a → törvények, továbbá más → jogszabályok, egyéb jogi normák és esetleg az egyedi jogalkalmazó (→ jogalkalmazás) határozatok → alkotmányosságának bírói elbírálása. Arra a felismerésre vezethető vissza, hogy vannak olyan alapvető követelmények vagy normák, amelyek a rendes törvényhozót (→ parlament) is korlátozzák. Angliában pl. Coke főbíró ilyen alapon egy → ítéletében (dr. Bonham-eset) már 1610-ben alkalmazhatatlannak nyilvánított egy törvényt, mert az ellentmondott az általános → jogelveknek és az ésszerűségnek. Később a parlamenti → szuverenitás korlátlanságából kiindulva az angol jogfelfogás nem ismerte el az „alaptörvények” más törvényekkel szembeni elsőbbségét, de a gyarmatokon, majd a függetlenné váló Amerikában a → jogrendszer élén álló kartális → alkotmányok megjelenésével szükségszerűen ismét előtérbe került a törvények alkotmányossága bírói felülvizsgálatának lehetősége. Mérföldkövet jelentett a modern értelemben vett ~ elismerésében az USA Legfelsőbb Bíróságának 1803-ban hozott ítélete (Marbury v. Madison), amelyben egy konkrét ügyben megtagadta a Kongresszus törvényének alkalmazását olyan alapon, hogy az a rendes törvények felett álló alkotmányba ütközik. Erre alapozva azután meggyökeresedett az USA-ban az ~nak ez a konkrét (egyes ügyek elbírálásához kapcsolódó) normakontrollnak nevezett rendszere, az európai kontinensen azonban – elméletileg az → államhatalmi ágak megosztásának követelményére hivatkozva – általában hosszú ideig tartózkodtak az ~ bármely formájának elismerésétől. Azért is, mert az a megoldás, hogy az alkotmánysértő → rendeletek, sőt törvények alkalmazását a konkrét ügyekben mellőzzék, az európai kontinensen a tapasztalatok szerint nem volt megfelelő, a → bírói → precedens ugyanis a későbbi bírói gyakorlatra nézve nem kötelező, így az alkotmányellenesnek tartott → jogszabályok alkalmazása a különböző ügyekben eltérő lehet, és jogbizonytalanságot eredményezhet. Ezért olyan megoldást kellett keresni, hogy az erre feljogosított szervek vagy személyek, egyebek között a konkrét ügyekben eljáró és eljárásukat a döntésig felfüggesztő → bíróságok indítványára egy, a parlamenttől és minden más → állami szervtől független szerv vagy bíróság absztrakt módon (a konkrét ügyektől elkülönítve) általános érvénnyel dönthessen a törvények alkotmányosságáról, megsemmisítéséről, ill. hatálytalanításáról. Egyes államokban (pl. Svájcban) a rendes bíróságra bízták ezt a feladatot, míg máshol – főleg azért, mert ezt a tevékenységet a bíróságok sajátképpeni tevékenységétől eltérő → jogalkotásnak, legalábbis „negatív” jogalkotásnak, továbbá politikai természetűnek is tartották – általában külön → alkotmánybíróságot hoztak létre. Az alkotmánybíróságok → hatásköre általában kiterjed a jogszabályok alkotmányosságának ellenőrzésére (normakontroll) és az alapvető jogok (→ alapjogok) védelmére (→ alapjogi bíráskodás); de számos országban idetartozik pl. a politikai → pártok alkotmányos működésének vizsgálata is. Több alkotmánybíróság a vezető állami tisztségviselők jogi felelősségre vonásának különleges szerve; föderatív (→ föderáció) államokban a szövetség és a tagállamok közötti alkotmányos konfliktusok megoldása általában az alkotmánybíróságok hatásköre. Vannak olyan alkotmánybíróságok, amelyek hatásköre kiterjed a választás (→ országgyűlési választás), ill. a → népszavazás alkotmányosságának elbírálására is.

Alkotmánybíró: az → Alkotmánybíróság tagjaként → alkotmánybíráskodási tevékenységet végző személy. A legtöbb → államban az ~ más tevékenységet nem végezhet, egyes országokban azonban lehetséges nem főhivatású ~i megbízatás is. Az ~k függetlenségének biztosítására számos megoldás szolgál; közös céljuk a → pártpolitikai befolyás és más érdekkötődés lehető legteljesebb kizárása. Az ~k választására a nemzetközi gyakorlatban négy alapvető eljárás ismeretes. Van olyan → állam, ahol az ~kat a törvényhozás (→ parlament) választja (Németország), másutt kinevezéssel nyerik el tisztségüket (Ausztria); előfordul a választásos és a kinevezéses rendszer kombinációja (Olaszország), s arra is van példa, hogy a választásos rendszer a kooptálás lehetőségével egészül ki (Portugália). Magyarországon az ~kat az → Országgyűlés választja 2/3-os szótöbbséggel, s megválasztásukat a törvényhozáson belüli egyeztető eljárás előzi meg. A megválasztás 9 évre szól. A választhatóság feltétele a betöltött 45. életév és a kiemelkedő elméleti felkészültség vagy a legalább 20 éves gyakorlati tapasztalat. Az ~i tisztség megszűnik a 70. életév betöltésével, a halállal, a megbízatási idő leteltével, a lemondással. Megszűnik akkor is, ha az ~val szemben → összeférhetetlenséget állapítanak meg. Az ~ sem politikai tevékenységet, sem egyéb keresőfoglalkozást – a tudományos, oktató, irodalmi és művészi tevékenység kivételével – nem folytathat. Ha az ~ a → törvényben felsorolt összeférhetetlenségi okokat nem szünteti meg, az Alkotmánybíróság teljes ülésén határozatban állapítja meg, az érintett ~ tagságának megszűntét. Kizárással szűnhet meg az ~i tisztség, ha az ~ neki felróható okból nem tesz eleget tisztségéből eredő feladatainak, → jogerős → ítéletben megállapított → bűntettet követ el, vagy tisztségére más módon méltatlanná válik, ill. egy évig nem vesz részt az Alkotmánybíróság munkájában. A kizárásról az Alkotmánybíróság teljes ülése határoz. Felmentéssel szűnik meg az ~i tisztség, ha az ~ neki fel nem róható okból nem képes eleget tenni feladatainak. Az ~k az → országgyűlési képviselőkkel azonos → mentelmi jogot élveznek. E jog alapján az ~t az Alkotmánybíróság teljes ülésének hozzájárulása nélkül letartóztatni, ellene → büntetőeljárást indítani vagy rendőrhatósági (→ rendőrség) kényszerintézkedést foganatosítani – a tettenérés esetét kivéve – nem lehet. Az ~ a hivatása teljesítése során kifejtett véleménye vagy → szavazása miatt nem vonható felelősségre. Az ~k → jogállásának általános szabályaitól csak kismértékben tér el az Alkotmánybíróság elnökének és helyettes elnökének a jogállása. A két vezető tisztségviselőt az Alkotmánybíróság teljes ülése választja meg tagjai sorából 3 évre; újraválaszthatók. Az Alkotmánybíróság elnöke összehangolja a testület tevékenységét, összehívja és vezeti a teljes üléseket, képviseli az Alkotmánybíróságot, s ellátja azokat a feladatokat, amelyeket törvény, ill. az Alkotmánybíróság ügyrendje számára előír. Az Alkotmánybíróság elnökét akadályoztatása esetén a helyettes elnök helyettesíti.

Alkotmánybíróság: az → alkotmánybíráskodás funkcióinak ellátására szervezett független testület. Felállításáról Európában először Csehszlovákia, majd Ausztria 1920. évi → alkotmánya rendelkezett. A II. világháború után az ~ok előbb Nyugat-Európában, majd az újabb időkben máshol, így Közép- és Kelet-Európa → államaiban is elterjedtek. Magyarországon az ~ az 1989. évi XXXII. tv. alapján, 1990. jan. 1-jén kezdte meg működését. Az ~ az → alkotmányosság biztosításának nem egyedüli, de mindenképpen kiemelkedő jelentőségű szerve. Az → államhatalmi ágak megosztásának hagyományos modelljébe nem is illeszthető bele. Némely kérdésben (pl. az → államfői felelősség megállapítása) → bíróságként, más ügyekben (pl. → alkotmányjogi panaszok elbírálása) egyenesen „szuperbíróságként” funkcionálhat, lényeges területeken azonban (így elsősorban a normakontroll kérdésében) tevékenységéből hiányoznak a bíróságra utaló vonások. Emiatt vitatott, hogy bírói avagy önálló alkotmányvédő szerv-e. Mindenesetre tény, hogy az ~ a törvényhozó hatalomnak és a végrehajtó hatalomnak jelentős ellensúlya, így a hatalommegosztás → checks and balances modelljének része, amelynek fontos szerepe volt és van abban, hogy az alkotmányok rendelkezései a gyakorlatban érvényesülnek. A magyar ~ tevékenysége fő vonalakban a nemzetközileg szokásos megoldáshoz igazodik. A magyar ~ is végez normakontrollt, éspedig minden jogi jellegű norma tekintetében, az alkotmányossági felülvizsgálatot azonban nem csak a → jogszabály kihirdetése után, hanem – bizonyos megszorításokkal – kihirdetés előtt is megejtheti. → Hatásköre kiterjed a → nemzetközi szerződések és a → belső jog harmóniájának vizsgálatára is. Feladatai közé tartozik az alkotmányban biztosított → alapjogok megsértése miatti alkotmányjogi panasz elbírálása, ez azonban csak akkor nyújtható be, ha a jogsérelem alkotmányellenes jogszabály alkalmazása miatt következett be. A magyar megoldás az ~ feladatai közé sorolja a mulasztásos alkotmánysértés kiküszöbölését. Erre akkor van lehetőség, ha a jogalkotó szerv nem teljesíti → jogalkotási kötelességét, s ezzel alkotmányellenes helyzetet idéz elő. A magyar ~nak vannak → hatásköri bírósági feladatai is az állami, az állami és az → önkormányzati, valamint az önkormányzati szervek egymás közötti hatásköri konfliktusainak megoldása terén. Végül az ~ hatáskörébe tartozik a → köztársasági elnök jogi felelősségre vonása, a → népszavazások alkotmányosságával összefüggő panaszok elbírálása, valamint más, külön → törvényekben megállapított feladatok ellátása. Az ~ eljárása a rendes bírósági eljárástól számos tekintetben eltérő. Alapvetően a jogosultak indítványa alapján jár el, a hivatalból való eljárás csak szűk körben és kivételesen megengedett. Vannak ügyek, amelyek eldöntését csak meghatározott személyek, ill. szervek kezdeményezhetik. Ilyen pl. az előzetes normakontroll, amelyet csak az → Országgyűlés, a köztársasági elnök és a → kormány indítványozhat, meghatározott alanyi kör kezdeményezheti az alkotmány értelmezésére irányuló eljárásokat is. Hivatalból eljárhat az ~ mulasztásos alkotmányellenesség és jogszabály nemzetközi szerződésbe ütközésének észlelése esetén. Az ~ az ügytípusoktól függően teljes ülésben vagy háromtagú tanácsban jár el. Az ~ által kért adatokat mindenki köteles rendelkezésre bocsátani, s meghatározott körben bizonyítási eljárás is folytatható. A döntések szótöbbséggel születnek, és azokhoz a határozat rendelkező részével egyet nem értő alkotmánybírák (→ alkotmánybíró) különvéleményt, a határozat rendelkező részével egyetértő, de az indokolást elvető vagy kiegészítő tagok párhuzamos indokolást csatolhatnak. Az ~ határozata mindenkire kötelező, s ellene → fellebbezésnek nincs helye.

Alkotmányjog: a → jogrendszernek az az ága, amely alapvetően az → állami főhatalom gyakorlásával kapcsolatos joganyagot fogja össze. Ez túlnyomórészt a kartális → alkotmányt és más írott → jogforrások összességét jelenti, számos államban azonban az ~ fogalmi körébe tartoznak az ún. alkotmányos szokások is. Az ~ tehát nem azonos az alkotmánnyal; még a részletező szabályozást tartalmazó alkotmánnyal rendelkező államokban is elkerülhetetlennek bizonyult az alkotmányba foglalt normák további kibontása → törvényekben és a törvények végrehajtása végett kibocsátott → rendeletekben. Mindazok a → jogszabályok, amelyek az alkotmányba felvett szabályokból egyenesen levezethetők, sőt levezetendők, alkotmányos jelentőségűek, s ilyenként ~i szabályok. Rendszerint alkotmányos jelentőségű szabályozási tárgyak: a társadalmi berendezkedés politikai és gazdasági alapjai; az állami → szuverenitás és annak kifejeződési formái; az állami szervek rendszere és az egyes állami szervezetrendszerek egymáshoz való viszonya; az állampolgárok alapvető jogai és kötelességei (→ emberi jogok) . E tárgykörökön belül az egyes szabályozási tárgyak rendezése magában az alkotmányban többféleképpen történhet. Tipikusnak mondható pl., hogy a legfelsőbb → népképviseleti szerv (→ parlament) működését az alkotmányok aprólékosan szabályozzák, de a területi-helyi → önkormányzati képviseleteket csak érintik, sőt nemritkán nem is említik. Az ~ szinonimájaként elterjedtnek mondható az államjog elnevezés használata is. Ez akkor honosodott meg, amikor az → alkotmányosság eszméje még nem bontakozott ki, s a kartális alkotmány sem volt uralkodó formája az alkotmányozásnak.

Alkotmányjogi panasz: az → alapjogok vagy → alkotmányos jogok megsértése esetén igénybe vehető → jogorvoslati eszköz, amellyel az a → természetes személy vagy → jogi személy élhet, aki az → állami szervek tevékenysége vagy mulasztása miatt alkotmányos (alap-) jogában sérelmet szenvedett. Az ~ eljárási jellegét tekintve nem azonosítható a → kereseti joggal, mert egyrészt rendkívüli jogorvoslati eszköz, másrészt az egyéni jogvédelemmel együtt a → jogszabályok → alkotmányosságának felülvizsgálatát is szolgálja. Az ~ elbírálására általában az → alkotmánybíróság vagy a legfelsőbb bíróság (→ bíróságok) rendelkezik → hatáskörrel, s a benyújtását rendszerint meg kell előznie az egyéb jogorvoslati lehetőségek kimerítésének. Az ~ → jogintézménye már több évtizede kialakult pl. Németországban, Ausztriában és Svájcban, ill. a latin-amerikai → államokban; ezekben az államokban amparo néven. Később számos állam joga átvette; a magyar jogba az Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. tv. vezette be.

Alkotmányos egyenlőség: a → törvény előtti egyenlőség elvének általánosításával és kiterjesztésével a 20. század elejétől kezdve (az USA-ban már a 19. század végén) az egyenlőség tartalmának kialakult felfogása, amely a → jogalkalmazási egyenlőséget a → jogszabályok tartalmára is kiterjesztette. Az ~ tartalma hármas: egyrészt az → alkotmányos jogok tekintetében azt jelenti, hogy azok mindenkit egyenlően illetnek meg, s ezekben az egyenlőségi mérce szigorúbb, mint egyébként. Másodszor, az ~ szabálya azt kívánja, hogy semmilyen jogszabály ne különböztessen bizonyos szempontok – főleg nem, faj, születés, életkor, nemzetiség – szerint az alkotmányos jogok jogosultjai között, akkor sem, ha a megkülönböztetés nem az alkotmányos jogokat érinti. Harmadszor az ~ azt kívánja, hogy a jogalkotó (→ jogalkotás) mindenki érdekeit egyenlően figyelembe vevő mércét alkalmazzon a jogi normák tartalmának meghatározásakor: ez nem kívánja meg a tényleges azonosan kezelést, csak azt, hogy a → jog ésszerűen indokolható különbséget tegyen a → jogalanyok között, azaz jogaikat és kötelezettségeiket érdekeik és szempontjaik (a magyar → Alkotmánybíróság szerint „egyenlő méltóságuk”) figyelembevételével állapítsa meg. Az ~ ebben az esetben nem alapozza meg az egyenlő jogok követelményét, csak azt, hogy az eltérő szabályozásnak ésszerű (nem önkényes) alapja legyen.

Alkotmányos jogok: azok az → emberi jogok, amelyek az → alkotmányon alapulnak, és amelyeket az → államban mindenki köteles tiszteletben tartani, ill. → hatáskörének keretein belül az állam minden szerve köteles az alkotmány alapján biztosítani. Az ~nak vagy → alapjogoknak csak egy része minősül → alanyi jognak (ezek főleg a → polgári és politikai jogok), míg a jogok másik csoportja, a → gazdasági, szociális és kulturális jogok, ill. némelyikük – az alkotmányos szabályozás ellenére – több országban nem alanyi jog olyan értelemben, hogy csupán az alkotmányra hivatkozással bírói (→ alkotmánybírósági) védelemben részesülhetne.

Alkotmányos monarchia: → monarchia

Alkotmányos panasz: → alkotmányjogi panasz

Alkotmányos rend elleni szervezkedés: → állam elleni bűncselekmény, amely megvalósul olyan szervezet létrehozásával, vezetésével vagy abban részvétellel, amelynek célja a Magyar Köztársaság → alkotmányos rendjének erőszakkal vagy erőszakkal fenyegetve történő megváltoztatása. Az ~ a megjelölt célú szervezet létrehozásával vagy vezetésével már megvalósul, s tettesként (→ tettesség) bárki elkövetheti (→ elkövetők), magyar és külföldi állampolgár (→ magyar állampolgárság) egyaránt. Szándékos (→ szándékosság) bűncselekmény; a célzatot a → törvény nem a tettesnél kívánja meg – bár a gyakorlatban ez tipikus lehet –, hanem a létrehozott, vagy a vezetett szervezet céljának kell az alkotmányos rend erőszakos megváltoztatására irányulnia. Nem büntethető e bűncselekmény miatt az, akinek önkéntes elállása következtében a szervezkedés folytatása elmarad, vagy aki a szervezkedés folytatását önként megakadályozza. → önkéntes visszalépés

Alkotmányos rend erőszakos megváltoztatása: az egyik legsúlyosabb → állam elleni bűncselekmény. Megvalósul, ha valaki olyan cselekményt követ el (→ elkövetők), amely közvetlenül arra irányul, hogy a Magyar Köztársaság → alkotmányos rendjét erőszakkal vagy ezzel fenyegetve – különösen fegyveres erő igénybevételével – megváltoztassa. Jellegéből következően általában szervezetten és fegyveres erő igénybevételével követhető el, ezért a köznyelvben az ilyen cselekményt katonai puccsnak nevezik. Az ~ bűntette csak szándékos elkövetés (→ szándékosság) esetén büntetendő. Nem büntethető ~ miatt az, akinek önkéntes elállása folytán a bűncselekmény folytatása elmarad, vagy aki a folytatást önként megakadályozza. Az ~ nak → előkészülete bűntett.

Alkotmányos Szerződés: az → Európai Unió tagállamai (→ állam) által 2004. okt. 29-én aláírt szerződés (→ nemzetközi szerződés), amely az uniós alapító szerződéseket felváltva az integrációs szervezet (→ nemzetközi szervezet) történetének legátfogóbb reformját kívánta bevezetni. A magyar → Országgyűlés az ~t 2004. dec. 20-án erősítette meg. Miután az ~t 2005-ben Franciaország és Hollandia lakossága → népszavazáson elutasította, a szerződés → ratifikációja nem fejeződhetett be. Az ~ előzménye a → Nizzai Szerződéshez csatolt Európai Unió jövőjéről szóló nyilatkozatra (→ nyilatkozat) vezethető vissza, aminek nyomán az állam- (→ államfő) és → kormányfők a Laekenben 2001-ben megtartott → Európai Tanácsi ülésén Európai Konvent felállításáról döntöttek. A Konvent fő feladata az Európai Unió intézményi reformjának előkészítése volt, amely magában foglalta az Unió és a tagállamai közötti → hatásköri megosztás kérdését, illetve a feladatmegosztás átláthatóvá tételét, az Unió eszközrendszerének egyszerűsítését, a demokratikus legitimitás növelését, a polgárokhoz közelibb unió kialakítását, valamint a tagállami → parlamentek szerepének tisztázását. Az Európai Konvent az Európai Unió szervezetén kívülálló jogi eljárási forma volt. Az összesen 105 tagot számláló tanácskozó testület a tagállami → kormányok egy-egy, a nemzeti parlamentek két-két, az → Európai Parlament 16 képviselőjét, valamint az → Európai Bizottság két tagját foglalta magában. Tizenhárom tagjelölt állam – köztük Magyarország – a tagországokkal azonos státusban vett részt a konvent munkájában, jogosítványaik lényegileg csak annyiban tértek el az uniós tagokétól, hogy a tagállamok között kialakult → konszenzust nem vétózhatták (→ vétójog) meg. A testület élén a 13 főből álló elnökség állt. A konvent alakuló ülését 2002. febr. 28-án Brüsszelben tartotta és 2003. jún. 13-án fogadta el a reformjavaslatokat egységes dokumentumba foglaló ~t. Az alapító szerződések helyébe lépő egységes ~ alapvető változásokat hozott volna az uniós intézmények működésében. Az ~ első része az Unió céljait, a hatáskörök típusait, valamint a jogforrási rendszer (→ uniós jog), a döntéshozatali mechanizmusok és az EU intézményeinek általános szabályait tartalmazta. A második rész magában foglalta az EU Alapjogi Chartáját (→ uniós alapjogvédelem), a harmadik rész pedig az Unió hatáskörgyakorlásának, az egyes politikák működésének részletszabályait rögzítette. A negyedik rész – a záró rendelkezések mellett – az ~ jövőbeni módosításának eljárási szabályait rögzítette. A tagállamok az ~ alapulvételével, annak lényegi rendelkezéseit megtartva dolgozták ki a → Lisszaboni Szerződést.

Alkotmányos szokás: → alkotmányjog

Alkotmányos vád → impeachment

Alkotmányosság: formai értelemben az → alkotmány gyakorlatban való megvalósulását jelenti. Tartalmi szempontból eredetileg a polgári forradalmak politikai jelszavaként az a követelmény, hogy az → abszolutizmus ún. → rendőrállamát az alattvalóból az állampolgár (→ állampolgárság) rangjára emelkedett ember tulajdonát és szabadságát biztosító → jogállam váltsa fel. Tágabb értelemben, és nem csak a polgári forradalmak időszakához kötötten azt jelenti, hogy az → állami berendezkedés feleljen meg bizonyos elveknek, amelyek alkotmányba foglalása és érvényesítése nélkül az állam nem fogadható el alkotmányos államnak. Az ~ elveiként két évszázad szakirodalma főleg az alábbiakat említette: a) Az → államhatalom egységének elve abban a → Rousseau-tól származó tanításban gyökerezett, hogy kizárólag a nép szuverén, s csak a nép közakarata irányíthatja az államot célja, a → közjó megvalósítása felé (→ népszuverenitás). Mivel a nép főhatalma nem egyéb, mint a közakarat gyakorlása, a főhatalom nem idegeníthető el és oszthatatlan. b) Az → államhatalmi ágak megosztásának elve → Locke, → Montesquieu szerint az egyéni szabadság biztosítását szolgálta, amely nem valósítható meg, ha a szuverén akarat minden funkciója, azaz minden államhatalom egy kézben van, ezért azt törvényhozó, végrehajtó és → bírói hatalomra kell osztani. E hatalmaknak azonban egymástól nem csak elválasztva kell lenniük, hanem egymás ellen felfegyverkezve is, hogy egyik a másikat meg ne semmisíthesse (balance des pouvoirs, → checks and balances). c) A → törvény uralmának és primátusának elve a jogállam elméleti megalapozásával kapcsolatos. Eredetileg azt fejezte ki, hogy a népszuverenitás a törvényhozásban testesül meg, ezért a → jogalkotás kizárólagos módja a törvényhozás, a jog megjelenési formája csak törvény lehet. Ez az elv utóbb úgy módosult, hogy a jognak a törvény nem kizárólagos, de mindenesetre elsődleges forrása. Ez azt jelenti, hogy minden jogi szabályozásnak törvényen kell alapulnia, vagyis az életviszonyok eredeti, elsődleges szabályozása csak törvényben végezhető el, semmilyen → jogforrás nem lehet ellentétes a törvénnyel, és törvénnyel bármely → jogszabály hatályon kívül helyezhető vagy módosítható. Számos alkotmány később a törvényi fenntartás elvét intézményesítette, ami nem volt egyéb, mint kifejezett tilalom bizonyos életviszonyok, jogalkotási tárgyak nem törvényhozási úton való elsődleges szabályozására. A törvényhez kötöttségnek a végrehajtó hatalom jogalkotó és jogalkalmazó (→ jogalkalmazás) tevékenységében, valamint az → igazságszolgáltatásban mindig érvényesülnie kell. d) A → jogegyenlőség elve a polgári forradalom eszmekörében a klérus és a nemesség előjogainak (→ privilegium) megszüntetését célozta. E követelménynek a mai értelmezés szerint az állam akkor felel meg, ha egyetlen, mindenkire egyaránt érvényes → jogrendje van, abban nem találhatók olyan jogszabályok, amelyek társadalmi csoportokat vagy személyeket előjogokhoz juttatnának, és a törvény büntetni rendeli az emberek (polgárok) hátrányos megkülönböztetését (ember) fajta, bőrszín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerint (→ diszkrimináció). e) Az → alapjogok garantáltságának elve egyfelől azt a követelményt támasztja, hogy az emberi és polgári alapjogok katalógusát maga az alkotmány tartalmazza, másfelől pedig azt, hogy az alkotmány vagy más törvények hozzák létre azt az intézményrendszert, amely alkalmas az alapjogok megsértésének elhárítására, ill. a megsértett alapjogok helyreállítására. Az ~ politikai biztosítékai közül az első hely azt a közmeggyőződést illeti meg, hogy a társadalmi problémákat alkotmányos keretek között kell megoldani. Ennek lényeges tényezője az a feltételezés, hogy a polgároknak joguk és tényleges lehetőségük van a szembeszállásra a közhatalom alkotmányellenesen működő szervével, s különösen az ilyen szervnek a hatalomból való eltávolítására és felelősségre vonására. Mivel azonban mind az ellenálláshoz való jog gyakorlása, mind a közhatalom szerve felváltásának és felelősségre vonásának érvényesítése alkotmányos államban csak jogi keretek között lehetséges, a szóban forgó politikai garancia egyben jogi jellegű is. Az ~ politikai garanciái közé tartozik továbbá a polgárok önszerveződése révén keletkező szervezetek, így különösen a politikai → pártok, az érdek-képviseleti szervek (→ szakszervezet) és az → egyesületek tevékenysége, amely annyiban jogi biztosíték is, hogy az egyesülés alkotmányos jogában gyökerezik (→ egyesülési jog). Az ~ot a legtöbb veszély a végrehajtó hatalom, s azon belül különösen a → kormány részéről fenyegeti. Ezért kapnak különös hangsúlyt az alábbi politikai-jogi garanciák: a) A végrehajtó hatalomnak a → parlament általi rendszeres ellenőrzése. Ennek gazdag eszköztára ismeretes (pl. a kormánynak vagy tagjának beszámoltatása; parlamenti vizsgálóbizottság kiküldése; a kormány gazdálkodásának erre rendelt szakszerv kontrollja alá rendelése; a képviselők → interpellációs joga). E biztosíték csak akkor lehet igazán hatásos, ha a kormánynak a parlamentben működőképes → ellenzéke van, és a parlament belső szabályai elismerik az ellenzék jogait. b) Az → önkormányzati képviseleti szervek hatékony felügyelete igazgatási szerveik fölött; ennek eszközei lényegileg azonosak az előző pontban foglaltakkal. c) A végrehajtó hatalom alkotmánysértő magatartásával (gyakorlatával, ill. eseti cselekményével, mulasztásával) szemben mind megelőző, mind megtorló módon érvényesülő → fegyelmi, → kártérítési és → büntetőjogi felelősségi (→ felelősségi elméletek) rendszer. d) A kormányzásnak és a → közigazgatásnak → bírói ellenőrzés alá helyezése. Ez kifejeződhet egyfelől abban, hogy a végrehajtó hatalom alkotmányellenesnek talált normatív aktusát a → bíróságok nem alkalmazzák vagy megsemmisítik, másfelől abban, hogy a konkrét aktust az érdekelt kérelmére a bíróság megsemmisítheti (megváltoztathatja).

Alkotmányozás: szűkebb értelemben az az eljárás, amellyel az → alkotmányt (alkotmánytörvényeket) megalkotják; tágabb értelemben részét képezi az az eljárás is, amely szerint azokat módosítják, ill. kiegészítik. A történeti alkotmányokra ez a meghatározás nem alkalmazható, mert azok több évszázados történeti fejlődés termékei. Rendkívüli körülmények (háborús vereség, politikai-gazdasági rend összeomlása, forradalom, államcsíny stb.) között az ~ rendje általában szabályozatlan, ill. azt az alkotmányozó szerv eseti döntésével maga határozza meg. Normális viszonyok között az ~ rendjéről az alkotmány vagy alkotmánytörvény rendelkezik, s ugyanez áll az alkotmánymódosítás (alkotmánykiegészítés) rendjére is. Ez az alkotmányok egybevetése alapján általában a következőképpen alakul: a) A legfelsőbb képviseleti testület (→ parlament) határoz arról, hogy az ~i eljárásnak utat enged-e. b) Az új alkotmánytervezet, ill. a jelentősebb alkotmánymódosítás kidolgozására a legfelsőbb → népképviseleti szerv alkotmány-előkészítő bizottságot hív életre, amely akár a saját tagjaiból, akár parlamenten kívüli szakértőkből, akár az előbbiekből vegyesen is állhat. c) Az új alkotmány (alkotmánymódosítás, -kiegészítés) elfogadásának legáltalánosabb módja a legfelsőbb népképviseleti testület [két kamara esetén mindkettő (→ második kamara)] minősített többségű döntése, s a legfelsőbb népképviseleti szerv döntését követően az elfogadott szöveg → népszavazásra (→ referendum) bocsátása. Az alkotmány stabilitása iránti igény abban is kifejeződhet, hogy az alkotmány bizonyos rendelkezéseinek módosítását a jövőre nézve megtiltják.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.