W. Barna Erika

Kézírás és karrier

Szellemi tőkénk a kézírásban

Kiadja a

CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft.

Budapest, 2010

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info@complex.hu

www.complex.hu

Felelős vezető: a CompLex Kiadó Kft. igazgatója

Kiadásért felelős: Petr Kral

Kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Olajos Rita

Olvasószerkesztő: Tárnok Irén

Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina

Gyártási főmunkatárs: Kerek Imréné

Fedélterv és tördelés: CompLex Kiadó Kft. DTP-csoport

ISBN 978 963 295 184 3

Jelzőszám: KK-001P0-2239

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén,

továbbá a www.complex.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában

(fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.,

W. Barna Erika

Kézírás és karrier

Szellemi tőkénk a kézírásban

Szerző:
W. Barna Erika

Lektor:
Demeter Anikó

A kézirat lezárva:
2011. április 30.

© W. Barna Erika, Budapest, 2011

© CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft., Budapest, 2010

A CompLex Kiadó Kft. az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

„Alkotni vagyunk, s nem dicsérni”
(József Attila)

Ráhangoló gondolatok

Munka vagy hivatás?

Kivétel nélkül mindenki hordoz magában valamilyen különleges, csak benne rejlő képességet, tehetséget. A legszerencsésebbek – Mozarthoz hasonlóan – már kisgyermekkoruktól tudják, s hírül adják a világnak, hogy mire születtek. Nagy könnyebbséget jelent az is, ha valaki kamasz- vagy ifjúkorában fedezi fel lényében szunnyadó vonzalmait, egyéni adottságait. De akadnak olyanok is, akik csak életük alkonyán találnak rá valódi pályájukra, s van erejük új irányba terelni életútjukat – megtermékenyítve az utolsó évtizedeket. A másik oldalon pedig azok állnak, akik gyötrődve keresik mélyben rejlő kincseiket, s vagy „külszíni fejtéssel” próbálkoznak, vagy tétován keresgélnek, de nem érnek el eredményeket, és sohasem találnak rá a hivatásukra. Ez utóbbiak esetében létkérdés, hogy idejekorán kapjanak külső iránymutatást a pályaválasztásban, s ne tékozolják el a tehetségüket tévutakon. Minél több ember talál rá a képességeihez illő feladatkörre, annál hatékonyabban működik az adott közösség vagy társadalom. Minden, a munkakörében alkalmatlan ember zavart kelthet maga körül – szakmai, erkölcsi, gazdasági téren egyaránt súlyos veszteséget, felbecsülhetetlen károkat okozva.

Az egyéni adottságok összessége minden emberi közösség, népcsoport vagy nemzet elsődleges tőkéje, „humánvagyona”. Felelősséget és mély emberismeretet igényel a személyes képességek feltérképezése, kibontakoztatásuk segítése a közösségi tevékenységláncolatban. A feltárt közös szellemi kincsestár tartalma meghatározza az adott embercsoport életminőségét, ismereteit, világképét, ezáltal a teremtett világhoz való viszonyát.

A harmadik évezred kezdetén egyre nagyobb hangsúlyt kap a munkaerő minőségének a kérdése. Az emberierőforrás-gazdálkodás (HR)[1] viszonylagosan új szakterületként van jelen a világban, s létrejöttének elsődleges célja az egyénben rejlő képességek felismerése, felszínre segítése, kamatoztatása, vagyis az emberi tehetséggel való sáfárkodás.

Korábban ezek a feladatok össztársadalmi szinten önszerveződéssel, spontán módon teljesültek, mivel a munka és a család egybeforrt, illetve egy kisebb közösség (pl. falu) szintjén természetes módon kialakult, hogy kinek mi a feladata. A gyermekek belenőttek a családi tevékenységbe, s a családi vagy szűkebb környezet támogatásával könnyebben rátaláltak egyéni adottságaikhoz illő szakterületükre. A többgenerációs családi tevékenységek szétesésével és a modernizációval mindez szétzilálódott, az egyén számára alig belátható méreteket öltött a társadalmi munkamegosztás. A huszadik század elejétől gyorsult föl a nagyvárosok kiépülése, ami a század közepétől már gyakran gigászi méreteket öltve a munkát tömegtermeléssé tette. A technika rohamos fejlődésével egyre inkább csak az emberi részképességekre irányul a figyelem, vagyis a kialakuló mechanikus tevékenységekben az egyén számára átláthatatlanná válik a munka egésze, ami általános értékvesztéshez és elbizonytalanodáshoz vezet. A munka mint alkotótevékenység egyre szűkebb körökben van jelen, egy-egy ember valamely hatalmas gépezet „fogaskerekeként” kényszerül beilleszkedni a termelésbe. Megszűnik a jól teljesített munka öröme.

Napjainkban a „munkaerő-vándorlás”, sőt: „munkaerő-turizmus” új keletű jelenség, ami jelzi tüneti szinten is, hogy végzetesen felbolydult a világ korábbi, évszázadokon át működő rendje. Önmagában az embernek a „munkaerő” funkcióban való megjelenése is utal arra az értékvesztésre, amelyben a munka és a személy is „áruként” szerepel, s a profit bűvölete tartja lázban a világot. Egy-egy ember a várható nyereséghozama alapján foglalhat helyet a társadalmi létezés különböző szintjein, aminek a legmélyebb bugyra a munkanélküliség állapota.

Mindez vajon az emberi társadalmat, kultúrát segítő vagy hátráltató folyamat?

A napjaink tömegkultúrájába illeszkedő ember számára a munka csupán a megélhetés forrása, pénzkereseti lehetőség. A magasabb tudatossági szinten élők és a kiemelkedően tehetségesek számára a munka alkotótevékenység maradt, vagyis az önmegvalósítást, a személyiség, a lelki-szellemi adottságok kamatoztatását és megsokszorozását jelenti. Ezek a személyes élet szintjén létfontosságú történések. De az alkotómunka lényegét ennél magasabban, az egyetemes létezés síkján érdemes keresnünk.

„Alkotni vagyunk, nem dicsérni”[2] – hangzik József Attila figyelmeztetése, ami az emberi lét célját és kozmikus értelmét jelöli meg. Hasonló üzenetet hagyott örökül Dante az Isteni színjátékban: „Gondoljatok az emberi erőre: / Nem születtetek tengni, mint az állat, / hanem tudni és haladni előre.”[3] Hamvas Béla, a huszadik század egyik legnagyobb magyar gondolkodója az emberi tevékenység metafizikai értelmére világít rá, kiemelve annak kultikus jellegét: „Ha a tevékenység a közös lét színvonalának emelésére irányul, akkor az eredmény egyetemes; akkor a tevékenység kultusz; a tevékeny személy az egyetemes ember; a cél a világ rendjének helyreállítása. (…) Minden tevékenység ihlete az volt: a világot szebbé, igazabbá, nemesebbé, virágzóbbá, gazdagabbá tenni. … A természetet átszellemíteni.”[4]

Sokkal mélyebb zuhanásról van tehát szó, mint az egyéni megélhetést biztosító „munkaerővé” silányulásról. A világ természetes rendjének megbomlásáról. Magas fokú szervezettség figyelhető meg az állatok, rovarok világában is. Közismert például a méhek, a hangyák, a költöző madarak életének csodálatos rendje, amelyben minden lény pontos feladatkörével szolgálja az egész szervezet fennmaradását. De ha saját testünk több milliárd sejtjének működésébe betekintünk, akkor is ugyanaz a magas szintű rend és szervezettség tárul fel: minden egyes sejtnek megvan a maga feladata.

De mi történne, ha testünkben tömeges „munkanélküliségre” kárhoztatnánk a sejtjeinket?

A válasz elég egyértelmű mindannyiunk számára: ezek a sejtek rövid időn belül elpusztulnának – veszélyeztetve az egész test működését. De ugyanígy beteggé válhat egy emberi közösség is, ha az egyéni sorsokat összekuszálja a tétlenségre és elszigeteltségre való kárhoztatással. Egy amerikai kutatócsoport nemrég arra keresett választ, hogy mi teszi boldoggá az embert. A kutatás eredménye az a nem várt felismerés lett, hogy nem a siker, a hírnév, a gazdagság, az előnyös külső stb. hozza meg a boldogságot, hanem a kapcsolatok minősége.[5] Ezt egyébként a falvak és kisvárosok közössége évszázadok hosszú során át tudta és gyakorolta, így fejlesztve a közösségek erkölcsi szintjét is.

A kapcsolatok megmentő hálójában élünk, a kapcsolódás az emberi faj „túlélő felszerelése”. A tevékenység nagy láncolatában az egymásért végzett munka, az együttműködésben átélt egymáshoz kapcsolódás kijelöli az egyén helyét a világban. Minden tollvonás, minden kapavágás, s bármely tevékenység értelme az egyetemes létezésben kereshető. „Minden tettben az egész emberiség cselekszik, minden tett a világot vagy fölemeli, vagy alámeríti, vagy fényt hoz, vagy sötétséget…”[6] Mindez jelzi az egyéni felelősség súlyát is: aki elmulasztja a magában rejlő adottságokat kiteljesíteni, s azzal a világ javát szolgálni, aki eltékozolja az életét képességei elsilányításával, az vét önmaga és vét a teremtett világ rendje ellen.

„A munka a társadalom sorsvonalainak találkozása, esemény, amelyben a szolgálat jegyében mindenkinek mindenkivel érintkeznie kell.”[7] A munkanélküliség a társadalmi kitaszítottság legszélsőségesebb formája. Egy elburjánzó munkanélküliség magát a társadalmat is felemésztheti. Az egzisztenciális vákuumban lehetetlenség tartósan létezni. A munkanélküli állapot tragikus esetben az egyének végleges elkallódásához vezethet, ami fölér egy pokoljárással. Ha egy társadalomban jelentősen megnő a munkanélküliek száma, akkor „mellékhatásként” megjelenik a szervezett bűnözés, a félelem és a létbizonytalanság. Az egyetemes emberi létezés szintjére emelkedve magától értetődő, hogy mindannyian felelősek vagyunk a másik emberért is, nemcsak önmagunkért. Mindez hatványozottan igaz a vezetői pozícióban levő emberekre, akik számára a vezetői feladat csakis a közösség szolgálata lehet: felelősen kell gazdálkodniuk a rájuk bízott emberek tehetségével, belső kincseivel. A szolgálat elvégzésének minősége jelzi a vezetői feladatra való alkalmasságot.

Felmerül a kérdés, hogy létezik-e a világban fölösleges ember. Szemet hunyhatunk-e afölött, hogy vannak, akik kirostálódnak a versengésben?

Emberi életünket tekintve legszembetűnőbb jelenség az egymástól való különbözőség. Mindannyian egyszeri, egyedi lények vagyunk, egyedi személyiségmintázattal és képességhalmazzal rendelkezünk, ami az egyes ember felcserélhetetlenségét és pótolhatatlanságát is jelenti. Minden ember egyéni létezésével, megismételhetetlen, egyszeri önmagával tud hozzáadódni a világhoz. Ez adja meg méltóságunkat és kozmikus rangunkat a teremtett világban, jelezve, hogy senki sem felesleges. A világ mindenkori arculatát az adott korban élő emberi közösség formálja az egyéni életutakból összeadódó sokszínűségével. Ez világít rá a közösségben és közösségért végzett munka egyetemes értelmére, a munka szakralitására.

A munkához való jog egyben kötelezettség is. Egy emberi csoportosulás éppen attól válik társadalommá, hogy szervezetten működik, minden ember szervesen kapcsolódik be a közösségi tevékenységbe. Egy társadalom erkölcsi értékét és élhetőségét jelzi, hogy milyen mértékben képes az egyéni életfeladatot kiteljesítő alkotói lehetőséget biztosítani, ezzel valódi otthont teremteni minden tagjának.

Teremtett világban élünk. Az ember mint kreatív, „társteremtő” lény képes alakítani a környezetét, képes létrehozni korábban soha nem létezett produktumokat, kapcsolatokat. Magától értetődő, hogy a tevékenységeink során felmerülő problémák sikeres megoldásai segítik fejlődésünket, formálják személyiségünket. Nagyobb esély van a sikerre, ha olyan munkát végez valaki, ami illeszkedik természetes adottságaihoz, „talentumához”. Az egyénileg megszerzett tudásunk az emberiség szintjén összeadódik, általa egyre mélyebben ismerjük meg a világ működésének törvényszerűségeit, az ember korlátait és lehetőségeit. Az emberiség a kőbaltától eljutott a műholdakig, de a technikai fejlődés irtózatos sebessége már veszélyt jelent lelki egészségünkre és természeti környezetünkre is, ami a tudás Janus-arcúságára figyelmeztet.

Sigmund Freud osztrák neurológus és pszichiáter, a pszichoanalízis megalapítója szerint a lelki egészségnek két kritériuma van: képesség a munkára és képesség a szeretetre.[8] E megfogalmazás szerint két pilléren áll minden emberi élet. A szeretet és a munka ugyanazokat a képességeket kívánja meg: az elköteleződést, a felelősségvállalást, az aktivitást, a kitartást, a türelmet, az együttműködést. Nem lehet magas szinten szeretni, sem alkotómunkát végezni az említett képességek nélkül. A szerető szívvel tevékenykedő ember önmaga és a másik ember javát egyszerre szolgálja – szépséget, örömet árasztva a világban.

Ha a munka csupán pénzkereseti forrássá, tömegtermeléssé süllyed, akkor az egyén személytelenné, kicserélhetővé válik. Ha nincs valódi értéke a kreativitásnak, akkor a tehetség és az egyéni adottságok kényszerűen bennrekednek a lélek mélyén. Az egyéni életfeladattal, a mélymotivációkkal és egyéni képességmintázattal összhangban álló munka: a hivatás.[9] Az örömmel végzett munka a cselekvés belső rendjét teremti meg, általa átélhetővé válik Csíkszentmihályi Mihály szavával élve: a „flow”,[10] az áramlatélmény, ami az élet magasztos pillanatait nyújtja, s a világot gazdagítja. Ugyanakkor a lélekölő munka rombolhatja, leépítheti a személyiséget. Ennek a próféciája jelenik meg Madách Tragédiájának falanszter színében, ahol Michelangelót széklábak faragására kényszerítik. Mindezek mellett tudomásul kell vennünk azt is, hogy számtalan olyan munkakör van, amelyik korlátozza a kreativitást. Nem mindegy azonban az, hogy miképpen lehet ezt kompenzálni másféle olyan közösségi (akár szabadidős) tevékenységgel, amely összességében mégis kiteljesedést hoz egy-egy ember életébe.

Az egyéni képességek, tehetségek feltárása és alkotó alkalmazása mellett kedvező kihatása lehetne az is, ha a minőségbiztosítást nemcsak az adminisztratív feladatokra, hanem a személyi feltételekre, így a vezetők személyére és egy-egy munkahelyi közösség csapatszellemére, morális szintjére, az egyének elégedettségi szintjére is kiterjesztenék.

Egy szervezetnél a konkrét emberierőforrás-menedzsment feladatai között a legnagyobb tétje a vezetői pályára való alkalmasság vizsgálatának van. Az emberséget, a mélyebb szellemi tartalmat nélkülöző, kizárólag piacorientált szemléletű vezetők nem tudnak valódi alkotói közösségeket teremteni, mivel a szerveződés az anyagi érdekeltségekre korlátozódik. A valóban alkalmas vezetők az üzleti sikeresség mellett segítik a munkatársak fejlődését is – emberi értékekben gazdag közösséget hozva létre. A vezető személyes példaadása, elköteleződése, értékmentő hozzáállása rendkívüli erőket képes mozgósítani.

Napjainkban számos tudós figyelmeztet a racionalitásba, az anyagi eredményekbe kapaszkodó sikeremberek kudarcára, és egyre többen hívják fel a figyelmet a belső lelki élet fejlesztésének szükségességére is. Csak „a szívből elindított gondolkodás”[11] képes a dolgok mélyére hatolni. Nagy hiányok maradnak, ha az emberi elme csak a világ intellektuális megismerésére korlátozódik, mivel a legmélyebb megértés csak az átélés szintjén lehetséges. Némi túlzással mondhatjuk, hogy a harmadik évezred történelmét nagymértékben meghatározza a vezetői pozícióban levők szellemi horizontjának, érzelmi és spirituális intelligenciájának a szintje.

Derűlátásra ad okot, hogy az Elme és Élet elnevezésű tudományos tanácskozáson – amelyet a dalai láma javaslatára hívtak össze 2000-ben – tudósok, agykutatók, pszichológusok arra a következtetésre jutottak, hogy a boldogság, a lelki kiegyensúlyozottság tanítható, az érzelmi intelligencia fejleszthető.[12]

Az emberierőforrás-gazdálkodásban elengedhetetlen a gazdasági prosperitás és a környezetvédelem összehangolása is. Megtapasztalhattuk a kolontári vörösiszap-katasztrófa természeti és emberi tragédiáját, amelyben feltehetően szerepet játszottak felelőtlenül hozott döntések is.

Hazai pályán maradva: egyre hangosabban szól a kérdés, képesek vagyunk-e megbecsülni értékeinket, képesek vagyunk-e sáfárkodni emberi adottságainkkal, a hazai tehetséggel: legfőbb természeti és társadalmi kincsünkkel. A magyar elme kreativitása világszerte híres. A középkorban a legtöbb szentet, a 20. században a legtöbb Nobel-díjas tudóst adtuk a világnak, ha az ország lakosságának arányában kezeljük a számokat. Mégis leszűkültek az alkotómunka itthoni lehetőségei, a fiatalok tömegesen vándorolnak ki külföldre, hogy ott kamatoztassák szakértelmüket, tehetségüket. Napjainkban az emberi erőforrás kríziseként említik a magyar orvosok tömeges külföldre vándorlását, ami az uniós csatlakozás után kezdődött el.

A tehetséggel, a nemzeti vagyon részét képező szellemi tőkével való gazdálkodás tágabb értelemben az egész ország ügye. Az emberierőforrás-gazdálkodás hazai feladataként mutatkozik a fiatalok, a kiváló szakemberek itthon tartása, az alkotómunka lehetőségeinek kiszélesítése, valamint az egyéni képességek feltérképezése, s azok szervezett formában való működtetése és beillesztése a társadalom egészébe.

Elengedhetetlen a generációk közötti szétszakadt kapcsolatok helyreállítása is. Napjainkban az 50 év felettiek megszerzett tudásukkal kiszorulnak a termelőmunkából, egyre kevesebb lehetőségük nyílik arra, hogy átadják gazdag tapasztalatukat, tudásukat az ifjabb generációnak. De megoldásra vár a női munka értékének megbecsülése, a nők társadalomban elfoglalt helyének és szerepének tisztázása is.

Mindezek mellett érdemes mindannyiunknak tudatosítanunk, hogy tehetségünket csak kölcsön kaptuk, amivel el kell számolnunk. Szondi Lipót, a világszerte ismert pszichiáter munkásságának egyik fontos üzenete, hogy emberi létszükségletünk az egyéni képességeink kiteljesítését szolgáló tevékenység, mert ezzel az ösztöneinket éljük ki szocializált formában. Bármely síkról is közelítjük meg: társas lényként akkor találunk igazi otthonra a világban, ha ténykedéseinkkel önmagunk és környezetünk életét gazdagítani tudjuk. A 2011-es japán tragédia, a földrengés és cunami iszonyatos pusztítása figyelmeztet a múlékony emberi létre. A világhódító Nagy Sándor végrendeletében állítólag azt kérte, hogy temetésekor lógassák ki a kezét a koporsóból, hogy mindenki jól láthassa: a világ ura üres kézzel megy át a túlvilágra. A lelkünket vihetjük át csupán, s a lélek a szeretetben, örömben, áramlatélményben töltött élettől, a harmonikus emberi kapcsolatoktól telítődik, nem az anyagi javak halmozásától, ahogyan az feltárult a korábban említett boldogságkutatásból is.

A kisebb és nagyobb közösségek zavartalan működésének alapja az, hogy mindenki megtalálja a helyét a világban. Ehhez nélkülözhetetlen a mély önismeret, az egyéni képességek, értékek tudatosítása, azok kibontakoztatása. A humán területen dolgozó szakemberek feladata mindebben segítséget nyújtani.

Szerencsés, hogy a különböző munkakörökre való alkalmasság megállapításának vizsgálati módszerei folyamatosan bővülnek. E könyvben bemutatjuk, hogy a grafológia mint az egyik legújabb emberismereti tudomány hogyan alkalmazható a humánterületek, köztük is kiemelten az emberierőforrás-gazdálkodás sokdimenziós munkájában. Bemutatjuk, hogyan nyújt segítséget a kézíráselemzés tudománya az emberi képességek még pontosabb felismeréséhez, a különböző munkakörök legalkalmasabb embereinek kiválasztásához, ami hosszú távon a társadalmi megújulás lehetőségét is ígéri.

Könyvünk első részében Olvasóink megismerkedhetnek a grafológiai alapfogalmakkal, a grafológia alkalmazásának etikai hátterével, a kézíráselemzés legfőbb szempontjaival. Részletesebben taglaljuk az írómozgás törvényszerűségeit és a kézírás minden elemét szervező kozmikus energiát, a ritmust.

A második részben a kézírás és a személyiség összefüggéseit mutatjuk be mélyebben – néhány kiemelt személyiségjellemző részletezésével. Olvasóink behatóbban tanulmányozhatnak egy világszerte széles körben elterjedt grafológiai tipológiát is, amire a könyv későbbi fejezetei, gyakorlati példái, esettanulmányai épülnek.

A harmadik rész beavatja Olvasóinkat a grafológiai személyiségvizsgálat alkalmazásának különböző területeibe. Feltárul az is, hogy a pedagógusok, a pszichológusok hogyan működhetnek közre a rájuk bízott „humánvagyon” őrzésében, valamint az, hogyan segíti, segítheti a kézíráselemzés a pedagógiai, pszichológiai, klinikai, orvosi, mentálhigiénés segítségnyújtást. Néhány példával ízelítőt adunk arról, hogy a kriminalisztika és a tudománytörténet számára milyen lehetőségeket rejt ez az új tudományterület.

Könyvünk negyedik részében tájékozódhatnak a különböző HR-tevékenységekhez szervesen illeszthető grafológiai vizsgálatok alkalmazási lehetőségeiről, a kézíráselemzésre alapozott szűrésről, kiválasztásról, team- és karrierépítésről, teljesítményvizsgálatról és állapotkövetésről. Könyvünk szűkebb terjedelme mellett is – küzdve az anyaggal – igyekszünk az egyes témákról a lehető legtöbb információt nyújtani, bár tudjuk, hogy minden egyes alkalmazási terület akár egy-egy külön könyv témája lehetne.

Segítség az emberi kapcsolatok útvesztőiben

A világ egyik legnagyobb próbatétele eligazodni az emberi kapcsolatok útvesztőiben. Különösen nehéz helyzetben van minden humán területen dolgozó szakember, akinek a személyiség legrejtettebb bugyraiba is bele kell látni ahhoz, hogy felelősen tudjon dönteni az ember alkalmasságáról, ami egy intézmény, cég hosszú távú sikerességére is kihat.

Előbb-utóbb mindannyian felismerjük, hogy legmélyebb sebeinket az emberi kapcsolatokban szerezzük. Örök kérdés, hogy miképpen lehet a lehető leghitelesebb információkat szerezni arról, hogy mi rejlik a másik emberben, ki méltó a bizalomra és ki nem, kivel lehet harmonikusan, vállvetve együttmunkálkodni és kivel nem érdemes sem üzleti, sem személyes kapcsolatba lépni.

Gyakran okoz fejtörést egy vezetőnek, hogy milyen szempontok alapján válassza ki közvetlen munkatársait, akiken a személyes sikere is múlhat. Kockázatos lehet, ha a vakszerencsére bízza, s nem ismeri fel idejében az alkalmatlan embert, illetve a csalót, aki maszk mögé rejtőzve fondorlatos trükköket bevetve anyagi, erkölcsi romlást hoz.

Nagy kihívást jelent a lehető legpontosabban feltérképezni a másik ember rejtett képességeit, tehetségét, az együttműködő munkatársak, üzleti partnerek várható teljesítményét és viselkedésbeli jellemzőit. Lehetne sorolni az újra és újra visszatérő kérdéseket, amelyekkel akár magánemberként, akár vezetőként vagy szakemberként találkozhatunk. Számtalan pszichológiai teszt és módszer született eddig az emberismereti feladatok megoldására, amelyeket széles körben alkalmaznak. Ugyanakkor az alkalmassági vizsgálatok során rejtve maradhatnak azok a mélyebb tendenciák, amelyek az eddig alkalmazott módszerekkel nehezen megközelíthetők vagy teljességgel feltárhatatlanok. Gondot okozhat, hogy a pszichológiai tesztek egy része manipulálható, a teszt kitöltésének logikája megtanulható, így a feltett kérdésekre hamis válasz is adható. Ezért még a nagy megbízhatóságot mutató tesztek és vizsgálati módszerek eredményeit is érdemes ellenőrizni, esetleg további árnyalatokkal gazdagítani. Ebben az emberismereti munkában újabb lehetőséget jelent a grafológiai vizsgálat, amely a kézíráselemzés tudományos alapjaira épül és lehetővé teszi a személyiségjellemzők és azok kölcsönhatásának feltárását.

A grafológia elnevezés J.-H. Michon (1806–1881) francia abbétól származik, aki a világon elsőként rendszerezte tudományos igényességgel a kézíráselemzés módszerét. 30 éves kutatásának eredményeit 1875-ben A grafológia rendszere című könyvében tette közzé.[13]

A közel másfél évszázados tudomány hatalmas ívű fejlődést járt be Michon felfedezései óta, s egyre több területen kamatoztatható módszerré vált. A kézírás mint egyéni alkotás magán viseli írójának energetikai, lelki, szellemi jellemzőit, ezért nem manipulálható: a saját személyiségminőségétől magasabb teljesítményt senki nem tud létrehozni. „Önrögzítő vizsgálati eljárás”-nak is nevezhető, mivel az író ember tudtán és szándékán kívül „közli” a személyiségére vonatkozó lényegi információkat.

I. rész
Grafológiai alapismeretek

A grafológiáról és a kézírásról

„A grafológia nem lehet sem hit, sem hiedelem tárgya,
mert nem a valóságfelettiből, hanem a konkrét tapasztalatból indul ki.”
(Románné Goldzieher Klára)

A kézírás mint hologram

A grafológia az írásértelmezés tudománya. Egyfelől a kézírás és a személyiség összefüggéseiről, a kézírás grafikus jellemzőiről és azok értelmezési lehetőségeiről szóló ismeretek összessége. Másfelől olyan személyiségvizsgálati módszer, amely a kézírásban rögzített egyéni mozgásmódok és formaalakítási tendenciák értelmezése alapján tárja fel a személyiségmintázatot. A grafológus a kézírás alapján a személyiségjellemzők hologramszerű rendszerét képes átvilágítani.

A grafológia történeti fejlődésére pillantva az első figyelemre méltó tanulmány 1611-ben jelent meg Nápolyban,[14] amely egyértelműen jelezte, hogy a kézírás jellemzői és a személyiség közötti törvényszerű összefüggésekre felfigyeltek.

Később a 18. században J. K. Lavater svájci polihisztor a kézíráselemzés lényegére talált rá, amikor azt állapította meg, hogy az ember testmozgása temperamentuma és jelleme szerint alakul, s az emberi test összes mozdulata közül egyik sem olyan jellegzetes, mint a kéz és az ujjak mozgása. Ebből fakadóan minden embernek megvan a maga egyéni utánozhatatlan kézírása, aminek mélyén az emberi jellemek különbözősége rejlik.[15]

Ahogy az előzőekben már említettük, a francia J.-H. Michon abbé rendszerezte a kézíráselemzés ismeretanyagát. Linné biológiai rendszeréhez hasonlóan kategorizálta a személyiségjellemzőket, s hozzájuk rendelte az írásjegyeket (8 osztályt, 98 csoportot és 360 tulajdonságot különített el).[16] Michon megállapításai az írásjelek és tulajdonságok összefüggéseit illetően mind a mai napig megállják a helyüket.

A grafológia kialakulásának kezdetei empirikus alapokra épülnek, s több évszázados fejlődése alatt a tapasztalati szintről eljutott a tudományosan megalapozott ismeretanyag kidolgozásáig. Az összegyűlt információ szisztematikus rendszerezésre került, ma már a grafológusok objektív módon kontrollált, validált rendszer keretei között dolgoznak. A grafológia emberképe holisztikus, a személyiség felszíni és mélyrétegeit, tudatos és tudattalan folyamatait kutatja, valamint az aktuálisan megfigyelhető és a személyiségfejlődés különböző szintjein kialakult stádiumokat tárja fel.

A grafológia interdiszciplináris tudomány, mivel több határtudomány eredményeit beépítve és alkalmazva állította fel a saját rendszerét.

KÉZírás-e a kézírás?

A kézírás meglehetősen összetett emberi megnyilvánulás: neuronok millióinak egybehangolt munkáját igényli. A kézírás alapritmusát pszichomotoros automatizmusok integratív ereje hozza létre. A kézírás mint „kikristályosodott gesztussor” több mint céltevékenység: az önreprezentációt is magában rejtő jelenség. A grafológiai vizsgálat a papírra rögzített mozdulatsorok alapján reprodukálja az írás létrehozásának folyamatát, így az írómozgás folyamatának és végeredményének szinkronvizsgálatát végzi el.

Aki mélyebben gondolkodik, s nem veszi magától értetődőnek a kézírás csodáját, annak előbb-utóbb szöget üt a fejébe, hogy valóban KÉZírás-e a kézírás.

Ha követjük a kézírás születésének belső útját, akkor nem is olyan természetes dolog az írni tudás. Az a tény, hogy a Földön ezzel a képességgel csak az ember rendelkezik, jelzi e tevékenység magasrendűségét, szakralitását. Az utóbbi száz évben az írás gépiesítésével, sőt napjaink számítógépes uralmával leértékelődött, sőt profanizálódott a kézírásunk is, ami felbecsülhetetlen veszteséget jelent az emberiség számára. Kiterjedt kutatások alapján tárult fel, hogy a japán mikroelektronika sikeressége a kézírásuknak köszönhető. A japánok közel egy évtizedig tanulnak írni, ami rendkívülien magas szintre fejleszti a mikromozgásokat végző kezet és agypályákat is.

Kövessük a kézírás aktusát!

A kézírás aktusa attól a pillanattól indul el, amikor megszületik bennünk a közlés szándéka, s íróeszközt fogunk a kezünkbe. Az írásaktus első fázisában a külső szemlélő számára legfeljebb annyi látszik, hogy valaki ül egy asztalnál az üres papír fölött és kezében fogja a tollat. Ez megtévesztő, mert a külső passzivitás mögött a láthatatlan belső világban szellemi-lelki-neurobiológiai aktivitás rejlik. Formálódnak a gondolatok, áramlanak az érzelmek, esetleg indulatok, s megszületni (= materializálódni) vágynak: vagyis többszörös energiatranszformáció zajlik láthatatlanul.

Pillanatnyilag az orvostudomány, az agykutatás sem tud egészen pontos választ adni az írásfolyamatról. Grafológiai tanulmányok alapján azt észleljük, hogy a szellemi tartalomként megszületett energia egész lényünkön áthatol, minden információt magába gyűjt szellemi-lelki-fizikai állapotunkról, s ezt anyagi formában, vagyis az írásképben rögzíti.[17] A kézírás a létrejövetel pillanataiban az alanyhoz tartozik, de tőle független objektumként rögzül a papíron, és lehetővé teszi, hogy külső lényként megfigyelő, szemlélődő és átélő részvétellel előhívjuk az író személy ősképét, lényének látható és láthatatlan síkjait.

Ennek alapján a kézírás több, mint KÉZírás: teljes lényük lenyomata. Fizikailag az agyközpont irányításával zajló, az íróapparátus (váll, kar, kéz, csukló, ujjak) által kivitelezett mozgás. Ahogyan minden tevékenységünk is, úgy a kézírásunk is szellemi síkról indul el, a fizikai megnyilvánulást egy idea, egy szándék megszületése előzi meg.

A második világháborúban kutatást végeztek a karjukat vesztett emberek körében, akik megtanultak a lábukkal, hónaljukkal vagy a szájukkal írni. Kiderült, hogy aki magas rutinszintre jutott, az bármely testrésszel: lábbal, szájjal, hónaljjal ugyanazt az írásminőséget produkálta, mint amit korábban kézzel létrehozott. Ez is igazolja a belső idea elsődlegességét.

Hasonlóan érdekes kísérletet jelentettek a hipnotikus állapotban felvett írásminták. Szemléletes példa az, hogy egy nagyon magas intellektusú, magas írásgyakorlottsággal rendelkező személy regresszív hipnózisban a saját hatéves kori ügyetlen, gyermeki írását produkálja, sőt jellegzetes hatéves kori írástorzulásai is megjelennek.[18] Következésképpen az írás magasabb szellemi entitásunk, az Énünk vezéreltsége alatt áll, vagyis a KÉZírás valójában ÉNírás.

Ismeretes, hogy a beszéd két szinten zajlik: van egy nyelvhez kötött verbális szintje és egy nyelvek fölötti nonverbális szintje. A metakommunikácó során gesztusokkal kísérjük beszédünket, hitelesítve vagy ellenkezőleg: hiteltelenítve a mondandónkat.

A szóbeli közléshez hasonlóan két szinten születik a kézírásunk is. A nyelvhez kötött közlésmódot sajátítjuk el az írástanulás során. A kézírás nonverbális síkja kevésbé ismert a közgondolkodásban, holott ezen a szinten követhetők a külső és belső energiamozgások, a metakommunikatív közlések. G. Allport pszichológus definíciója szerint „a kézírás rögzített gesztussor”.[19] A kézírás ebben az értelmezésben kifejező mozgás, „testbeszéd”, vagyis az írás a nyelvek fölötti dimenzióban is „olvasható”, igen mély ön- és emberismeret sajátítható el általa. A kézírás szakralitása ismerhető fel abban is, hogy önmagunk láthatatlan belső tájaiba pillanthatunk be általa.

Mi minden módosíthatja az írásképet?

Az írásképet elsősorban azok a belső tényezők alakítják ki, amelyek az írást létrehozó ember személyiségében gyökereznek. De szerepet játszanak külső, az író személyétől független tényezők is.

Mielőtt mélyebbre merülnénk a grafológiai alapfogalmak tanulmányozásában, fontos belátni, hogy mennyi minden alakítja írásképünket. Nagy zavart kelthet, ha valaki nem választja szét a külső technikai eszközök által okozott írásjelenségeket és a személyiség valós lenyomatát képező grafikus elemeket. Például egy rossz toll a vonalminőséget erőteljesen módosíthatja, pacákat, „sárosodásokat” hozhat létre, amiből nem következtethetünk a személyiségre. Ilyen esetben gondosan mérlegelni kell az írásminta felvételének körülményeit, s ha bármiféle bizonytalanság felmerül a toll minőségével kapcsolatban, akkor ellenőrzött körülmények között meg kell ismételni az írásminta felvételét.

A külső, vagyis az író személytől független tényezők között szerepet játszanak az írás technikai jellemzői, az íráskörülmények, valamint a szociális, kulturális környezet is.

Az írás technikai elemei közül döntő az íróeszköz típusa és minősége, de az alátét fizikai jellemzői sem elhanyagolhatóak. Eltérő vonalminőségek születnek túl lágy vagy túl merev alátétek esetén. A technika fejlettsége meghatározza magát az íróeszközt és az íráshordozó anyagát is. Nem is érdemes részletezni, hogy mennyire más feltételeket biztosított a vésővel kőbe kalapálás vagy a késsel fába faragás, mint az ecsettel selyemre festés vagy a lúdtollal papírra írás. Napjaink új élménye a digitális tollal virtuális lapra készített kreáció.

Íróeszközként legoptimálisabb a töltőtoll, mert kellő rugalmassággal rögzíti a finom mozgásokat, s a vonalmintázatot az egyéni ritmusnak megfelelően hozza létre. A golyóstoll például erősen torzítja a vonalminőséget, mert a golyó forgása következtében a festéklerakódás egyenetlen, ami a vonal belsejében fehér csíkot húz, vagyis festékhiányt okoz. A filctollak telítik a vonalat, az egyéni különbségeket nem teszik láthatóvá. A fentiek alapján a grafometriai vizsgálatokhoz kizárólag csak a töltőtollal, optimális íróhelyzetben felvett mintát használhatjuk.

Az íráskörülmények közül az íráshelyzet kiemelten fontos, de a fényviszonyok és a hőmérséklet is meghatározó lehet. Egyértelmű, hogy ha például mozgó járművön írunk, akkor nem szándékolt kisiklások (ataxiák), vonaltorzulások, remegések léphetnek fel, megváltoztatva ezzel az írásképet. Ugyanez a helyzet, ha valaki nagy hidegben, dermedt kézzel ír, mert az izmok feszültsége, merevsége esetén durvább a mozgás. Félhomályban, sötétben pedig a szem nem tudja ellenőrizni az írás folyamatát.

A szociális, kulturális környezet hatása szintén jelentős. A kor szellemisége tükröződik a kötelezően tanított írásstílusban. Rendkívül összetett, sok szálon futó tényező együttes hatására kell itt gondolnunk, többek között az írásbeliség elterjedtségi foka is meghatározza a felvehető vizsgálati anyag minőségét. Az ókorban csupán a kivételes helyzetben levők számára adatott meg az írni tudás, csak a „beavatottak” tudtak írni. Ma az írni tudás már természetes, bár még ma is akadnak analfabéták. A harmadik évezred elején is találni olyan fiatalokat, akik a nevüket még le tudják írni, de például egy rövidebb terjedelmű levél megírására képtelenek.

Az író személy iskolai végzettsége, az írásgyakorlottság és a foglalkozás is befolyásolja az írásképet: az alacsony iskolázottsági szint az esetek többségében alacsony írásgyakorlottságot is jelent. Nyilvánvaló, hogy az automatizmusok hiánya vagy megléte nagymértékben meghatározza a színvonalat.

Egyes foglalkozásokhoz tipikus írások tartoznak. Például műszaki végzettségűek, mérnökök esetében gyakori a nyomtatott vagy script formátum. A tanítók, tanárok, adminisztratív dolgozók jó része olvashatóan ír, követve a tanult modellt. A festők, grafikusok írása gyakran szép, ápolt formákból, kecses finom mozdulatokból épül fel, s ezek eredetisége általában magas szintű.

A korstílusnak szintén nagy szerepe van. Lényegesen különbözik például a barokk, a rokokó vagy a romantika korára jellemző és napjainknak a stílusa. A barokk kor pátosza, monumentalitása és a romantika korának érzelmi intenzitása ívelt formákat, kecsesen ívelő hurkokat, díszítéseket és ápolt betűformákat „hívott elő”. A rokokó kor kedvelte a kecses, kisebb méreteket, ami a kézírásokban is kivetült. Napjaink prakticizmusa, rohanó tempója az egyszerűsítéseket, az elnagyolt formákat részesíti előnyben. Természetesen mindig találni olyan egyéni kézírásokat is, amelyek kilógnak a sorból, nem követik a tömegtendenciákat, azonban az átlagemberek többségének kézírásában tükröződik a kor szellemisége.

A kézírást meghatározó belső tényezők között nem elhanyagolhatók a biológiai jellemzők: az életkor, a nembeli hovatartozás, a kézdominancia, az egészségi állapot.

A különböző életkori szakaszokban készített írásminták egymás mellé rakásával belátható egy ember életútja, olyan, akárha egy ember arcképeit raknánk egymás mellé. A megőrizve változás csodájában gyönyörködhetünk akár a portrékat, akár a kézírásokat szemléljük. A gyermekkori írás éppúgy magában hordozza a felnőttkori kézírás legdominánsabb jegyeit, ahogyan a gyermekkori arcban ott rejlik a későbbi idős ember.

A kézírásban bizonyos mértékig megjelenik a biológiai életkor is, mégis dominánsabb a pszichés életkor, amelyet a személyiségérettség foka határoz meg. Ezért fordulhat elő, hogy időskori kézírásokból szinte kamasz tekintet hunyorít ránk, s a gyermekírásokból néha fájdalmas, koravén lelkületek zokognak fel.

Nembeli hovatartozásunk már a magzati élettől kezdve meghatározza fejlődésünket. A legújabb kutatások alapján az agy szerveződésének folyamata nemekhez kötött tényező. A kézírásokban valójában a pszichés hovatartozásunk tükröződik, vagyis feminin és maszkulin grafikus jegyek aránya alapján tájékozódhatunk a nemi identitás folyamatáról.

A kézdominancia meghatározó, írhat valaki jobb kézzel, írhat ballal és írhat mindkettővel. Ambidexternek nevezzük azt, aki mindkét kézzel egyformán tud írni. A balkezeseknek hátrányt jelent a jobbkezes világban élni, gyakran zavarokat szül a kézírásban is. A balkezesek írásait kutatta az 1930-as években Románné Goldzieher Klára,[20] s rendszerezte a balkezesekre jellemző írássajátosságokat. Súlyos zavarok léphetnek fel a jobbkezességre átszoktatott balkezesek kézírásában.

Az egészségi állapot szintén befolyásolja a létrejövő írásképet. Egy egészséges ember ritmikus, energikus vonalvezetéssel, telt vonallal ír, míg a betegség akár átmeneti jelleggel is gyengíti a vonalvezetést, erőtlenné, reszketeggé teheti. A vegetatív idegrendszer állapotváltozásai és a vitális energia áramlásának irányváltozásai követhetők a grafikus jellemzők alakulásában.

A fizikai állapottal való összefüggést bárki megtapasztalhatja. Magától értetődő, hogy egy csukló vagy ujjtörés megzavarja a finom mozgásokat, ezért a betűk formaképzésében vagy a vonalvezetésben zavarok lépnek fel. A csukló törése például a forgatást nehezíti, így a betűképzés során szükségessé váló forgómozgások kiegyenesedhetnek, vagyis a gördülékeny vonalvezetés akadozottá válik, az ívelt vonalak szögesednek. Az íróapparátusban bárhol léphet fel sérülés, amely az izom-ideg koordinációt vagy az ízületek mozgását megzavarja. Az érzékszervek közül a szem állapota a legmeghatározóbb, mivel a szem fontos szerepet játszik a mozgáskoordinációban.

A fáradtság vagy az erős stressz átmeneti jelleggel erősen leronthatja az írásképet. Leggyakrabban a sorvezetés válik hullámossá vagy süllyedővé, de a végvonalak is leeshetnek az energiacsökkenést követve, vagy gyakori az írás strukturáltsági szintjének gyengülése. Ha valaki figyelemmel kíséri saját írását, akkor észlelheti, hogy egy nehéz nap után görcsösebben, „rondábban” ír, mint kipihenten. De az érzelmi, hangulati változások hatása is szembetűnő.

1/a ábra. 50 éves nő kézírása

1/b ábra. A gyász hatására megváltozott kézírás (50 éves nő)

A fenti két kézírás ugyanattól a nőtől származik. Az első a megszokott kézírása, a második az édesanyja halála utáni napokban készült. A vonalak drámai kuszaságában, zaklatottságában átélhetjük a fájdalmat, a szavakkal ki sem mondható érzelmeket, amelyek teljes lényét áthatják és átformálják. A kézírás által válik beláthatóvá, hogy a gyász az egész személyiséget megrázó sokk, depresszív állapot, ami ha nem oldódik fel, akkor szomatikus megbetegedés léphet fel.[21]

A belső tényezők közül a legnagyobb jelentősége az egyéni személyiségmintázatnak van.

A grafológia elmélete és gyakorlata azon alapul, hogy személyiségünk minden mozzanata szerepet játszik az íráskép alakulásában: a személyiség fejlődését, változásait érzékenyen követi az írás is. Ahogy említettük, egyazon személy több különböző életszakaszából származó kézírásának egymás mellé helyezésével nyomon követhetjük a belső utak alakulását, a lelki fejlődés irányait és szintjeit.

Különösen beszédesek a kamaszkori kézírások, amelyek grafológiai előképzettség nélkül is látványosak. Szabálytalanságaikkal, ambivalens tendenciáikkal, szinte hetente változó írásképeikkel szemléletesen kivetítik a kamaszkor önkereső és önépítkező küzdelmeit. Akár teljességgel elsorvadhat a gyermekkori szabályos íráskép, és néhány év után egy új íráskép bomlik ki. Jó esetben a kamaszkor végére egyéni, kiforrott, az ellentétes tendenciákat integráló összkép születik. Ez arra utal, hogy pszichés értelemben is felnőtté vált az illető: vagyis autonóm (belülről vezérelt) személlyé érlelődött, kiforrott értékrenddel, aki a környezetével és önmagával harmóniában él. Nagyszámú kézírásminta elemzése alapján úgy tűnik, hogy meglehetősen kevesen jutnak el ilyen magas szintű írásképhez, ami mintegy igazolja Maslow-nak azt az állítását, hogy a „piramis csúcsára”, az önmegvalósítás kiteljesítéséhez csupán az emberiség 2%-a jut el.[22] Természetesen Maslow is becslésekre támaszkodik, nincs pontos adatunk, talán lehetetlen is ilyen dimenziókról számadatokban beszélni, de az kétségtelen, hogy a kézírások jelzései alapján igen sokan megrekednek kamaszkori szinten, az önkeresés kielégítetlenségében élve az életet.

A kézírás a személyiség fejlődését és leépülését egyaránt jelzi, ahogyan ez utóbbi a krónikus betegségekben vagy esetleg demenciában szenvedő idős emberek kézírásában is egyértelműen látható.

Erősen befolyásolhatja az írást a szöveg tartalma, a címzetthez való viszony, de a leírt üzenet is: ugyanaz a személy másféle írásképet hoz létre, ha „jó hírt” közöl, a kellemes érzelmi állapot kivetül. A „rossz hír” nyilvánvalóan lehangolttá, feszültté teszi az embert, s ez megmutatkozik az egész lényén, így a kézírásában is. Jelentősége van annak, hogy a duktor (a kézírás tulajdonosa) kedveli-e azt a témát, amiről ír, vagy sem. Egy vizsgahelyzetben az íráskép „stresszessé” válhat, ha a vizsgázó nagyon izgatott, vagyis az aktuális hangulati állapot azonnal módosítja a kézmozgást. Egy szerelmes levél érzelmi felhangoltsága is nyilvánvaló, egy vallomás és egy hivatalos levél között hatalmas stílusbeli, minőségi különbség lehet. Hasonlóan kivetül a címzetthez való érzelmi viszony, egy férfi például másképpen ír a riválisának, és másképpen az imádottjának. A mély grafológiai vizsgálat megkívánja, hogy különböző céllal készített dokumentumok is rendelkezésre álljanak, s a szakember a többféle állapot alapján tiszta képet kaphasson az író személy alapmintázatáról.

Mi okozhat bizalmatlanságot a grafológiával szemben?

Sokan attól tartanak, hogy egy grafológiai vizsgálat során a személyiségi jogaikba gázolnak, olyasmit tudnak meg róluk, amihez semmi köze egy idegen embernek. Félnek attól is, hogy kategorikus ítéletek születnek és nem biztosak abban, hogy a grafológus kellő felkészültséggel rendelkezik ehhez a valóban igen kényes emberismereti munkához. Kétségtelen, hogy nem alaptalanok az ilyesféle félelmek. Valóban nagy mélységekbe lehet belátni a kézírás által, s el kell ismerni azt is, hogy a grafológus legfőbb eszköze saját személyiségérettsége, amelynek meghatározó része az ön- és emberismerete. Minél magasabb szintű a tudása és az érzelmi intelligenciája, annál árnyaltabb és hitelesebb személyiségképek kerülnek ki a tollából. Egy alkalmatlan grafológus minden embert a saját képére torzít, vagyis kivetítheti az elemzett személyre saját fogyatékosságait és árnyékait. A grafológussá válás útján elengedhetetlen a folyamatos önfejlesztés, a magas szintű önismeret, amire alapozódik az emberismerete. Arra a szintre kell feljutnia, ahol önérdekektől mentesen, semlegesen, de értékmentő és értékteremtő szemlélettel tud rátekinteni a másik emberre.

Az etikai dimenzióra és a korlátokra, a személy védelmére és védettségére kiemelten tekintettel kell lennie a grafológiai tevékenységnek, mert illetéktelen kezekben valóban kiszolgáltatottá tehet egy embert. Gyakran hallani olyan megjegyzéseket, hogy „a vesémbe látott a grafológus” vagy „úgy éreztem, mintha teljesen meztelenre vetkőztettek volna”, ami túlzás, de kétségtelen, hogy szinte lelki röntgenként átvilágíthat egy mély elemzés. Azonban a valóban magas szintű elemzés nem lehet ítélkezés vagy skatulya, hanem inkább látlelet a képességekről, a rejtett, még nem tudatosult tehetségről, a fejlődési irányokról. A grafológiai elemzés inkább gazdagítja az önismeretet, kiegészíti, megerősíti a korábban is ismert tulajdonságokat, felhívja a figyelmet a kiaknázatlan adottságokra, az önmegvalósítást gátló személyiségjellemzőkre. Gyakran hangzik el egy elemzés átadásakor, hogy „nagyjából tudtam ezeket, de sokat segített, mert új összefüggésekre világított rá, amit önmagamtól nem tudtam volna megfogalmazni”. Akkor sikeres egy elemzés, ha egyértelmű, tiszta képet ad, vagyis hiteles, mert az értékek és a gyenge pontok egyaránt feltárulnak általa.

A grafológiai személyiségvizsgálathoz az etikai feltételeket kell biztosítani, amelyek a személyiségvédelemre vonatkozó jogszabályokat érintik. Ezek a Ptk. VII. fejezetében szerepelnek. A jogszabályok figyelembevételével egy kézírás elemzésének alapfeltétele az, hogy a kézírás tulajdonosa engedélyezze, illetve hozzájárulását adja a személyiségvizsgálathoz. Ezt azért kell hangsúlyoznunk, mert a kézíráselemzés olyan személyiségfeltáró módszer, amelyhez nem szükséges a személyes jelenlét, s voltaképpen a vizsgálati anyagot bármely kézírás biztosíthatja. Az írásminta könnyen beszerezhető, levelet, feljegyzést mindenki készít, s ma még kevesen tekintik információforrásnak a saját kézírásukat. Az egyéni írásminta védelmére még nem sokan gondolnak, bár az is előfordul, hogy valaki előbb vetkőzik meztelenre, minthogy a kézírását kiadná másoknak.

A fentiek alapján a grafológiai vizsgálatot csak egyértelműen tisztázott, korrekt, a személyiségi jogokat tiszteletben tartó körülmények között végezhetjük el. Ennek a legegyszerűbb módja az, ha a kézírás tulajdonosa az elemzéshez írásos hozzájárulását is adja. A fentiek szigorú feltételeket jelentenek, amire gyakran nem fordítanak kellő figyelmet. A paragrafusok alapján ugyanis a saját házastársának (különösen nem anyósának…) a kézírását sem elemeztetheti senki annak hozzájárulása nélkül, legfeljebb egy krízishelyzetben a felmerülő probléma megoldását segítő információk adhatók. A szülő saját gyermekének vizsgálatát is csak 14 éves kor alatt kérheti. 14 éves kortól már csak a gyermek tudtával és beleegyezésével folyhat a grafológiai vizsgálat. A grafológusnak, ahogyan ez szokásos az orvosi, ügyvédi, pszichológusi munkában is, titoktartási kötelezettsége van, a vizsgált személyről semmiféle információt nem adhat tovább, és egy munkáltató számára kizárólag csak annyit tárhat fel a személyiségből, ami a munkavégzéshez szükséges jellemző. A magánélettel kapcsolatos, de a munkavégzést nem érintő egyéb tulajdonságok a személyiségvédelem hatókörébe esnek. A hazai grafológusi szakma még nem egységes, de vannak olyan szervezetek, ahol a végzős grafológushallgatók esküt tesznek.

A CEREG-Grafológiai Akadémia grafológusi eskütételének szövege

Én ...(név)..... grafológustársaim előtt fogadom, hogy tudásomat mindig mások javára fordítom. Munkám során a személyiségi jogokat tiszteletben tartom, senki bizalmával vissza nem élek, a kézírásból szerzett ismereteket titokként megőrzöm.

Magamra nézve kötelezőnek tartom, hogy önismeretemet és a tudásomat szüntelenül gyarapítsam, személyiségemet fejlesszem, mások képességeit tiszteljem, segítsem a hozzám fordulók rejtett és kiaknázatlan képességeinek feltárását, önismeretének elmélyítését, egyéni küldetésének felismerését. Ígérem, hogy a saját lelkiismeretemet tisztán tartom, munkámmal a grafológusi pálya hitelét növelem.

Tudomásul veszem, hogy amennyiben megsértem a grafológusi etikát, erkölcsileg megszűnök grafológusnak lenni. Isten engem úgy segéljen!

Az Európai Grafológusok Szakmai Etikai Kódexe szigorúan szabályozza a grafológusi munka jogait, kötelességeit, a kompetenciahatárokat, a személyiségjogokra és a szakmai titoktartásra vonatkozó törvényeket.

A szakma tisztaságára igényes grafológiai szervezetek számára kiemelten fontos az etikai követelmények betartása és betartatása: tanítványaik az oklevél átvételével egy időben esküt tesznek és aláírásukkal garantálják, hogy a grafológusi etikai kódex előírásai alapján végzik munkájukat.

Európai Grafológusok Szakmai Etikai Kódexe

 1. Ezen Európai Grafológiai Szakmai Etikai Kódex feladata mindazon grafológusok jogainak és kötelességeinek megállapítása, akik szakmájukat egy egységes szakmai etika alapján kívánják művelni.

 2. A grafológia mint humán tudomány a maga megfigyelési és értelmezési technikája révén lehetővé teszi a személyiség tudományos feltárását a kézírás vizsgálata alapján.

 3. A grafológus kizárólag eredeti, kézzel írott dokumentum alapján elemzi a személyiséget. Ezt az elemző és szintetizáló munkát üzleti (szakmai) vagy magánjellegű megbízás alapján végzi.

 4. A grafológus kötelessége szakmai kompetenciájának fenntartása, illetve továbbfejlesztése.

 5. A grafológus kizárólag szakmai, azaz grafológiai módszereket alkalmaz, illetve ismereteinek és tapasztalatainak határán belül dolgozik.

 6. A grafológus nem adhat diagnózist orvosi szakterületet érintő kérdésekben.

 7. Az a grafológus, aki a jelen kódexet aláírta, nem állíthat ki grafológiai diplomái vagy bizonyítványai alapján olyan szakmai dokumentumokat, amelyek az okkultizmus vagy a jóslás területén kifejtett tevékenységgel kapcsolatosak. Ezért lehetőleg tartózkodjon az ilyen jellegű lapokban történő publikálástól vagy hirdetéstől.

 8. A grafológus munkája megköveteli az erkölcsi és szakmai értékek tiszteletben tartását. A grafológusnak minden körülmények között meg kell őrizni függetlenségét, szakmai becsületét (hitelét) és az emberiesség iránti érzékét. Semmiféle nemi, faji, vallási, származási vagy politikai hovatartozást érintő előítélet nem befolyásolhatja.

 9. A grafológus minden vizsgálatnál őrizze meg tapintatát és titoktartását. Szakmai pályázati kiválasztás esetén elemzései semmiféle, az írások tulajdonosának személyiségére vonatkozó olyan megállapítást nem tartalmazhatnak, amelyek a megpályázandó állás szempontjából közvetlenül nem fontosak. Nyelvezete legyen világos, meggondolt és kétértelműségtől mentes. Munkáiban maradjon teljes mértékben pártatlan.

10. A grafológus vállalja, hogy a birtokában levő dokumentumokat és információkat nem használja fel az érintettek vagy mások kárára. Mivel egyedül ő ítélheti meg a benyújtott dokumentumok értékét, jogában áll elutasítani vizsgálatot anélkül, hogy azt indokolnia kellene. Amennyiben tudomása van arról, hogy a dokumentum megszerzése jogszerűtlen volt, úgy ennek véleményezését el kell utasítania. Faxos vagy fénymásolt (szkennelt!) dokumentumok elemzését szintén vissza kell utasítani, mivel azokban a vonal minősége torzult.

11. A grafológus köteles saját országának személyiségi jogokra és szakmai titoktartásra vonatkozó törvényeit tiszteletben tartani úgy szóban, mint írásban.

12. Egyedül az írásminta jogszerű tulajdonosa felelős az elemzésből adódó következményekért. A grafológus az elemzés eredményét kizárólag csak a megbízónak adhatja át.

13. A grafológus csak ügyfelei hozzájárulásával használhatja fel azok írásmintáit. A dokumentumokat vagy azok elemzését kizárólag az érintett személy vagy az írás tulajdonosának beleegyezésével adhatja tovább, illetve hozhatja nyilvánosságra. A grafológiát oktatók kötelesek az oktatásban felhasznált dokumentumok szerzőinek névtelenségét biztosítani.

14. A jelen szakmai etikai kódexet aláíró valamennyi grafológiai szövetség vagy egyesület kötelezi magát arra, hogy azt minden diplomás tagjával betartatja. A kódex megsértése minden országban az aláíró szövetség vagy egyesület fegyelmi tanácsának hatáskörébe tartozik.

A jelen kódex 14 cikkelyt tartalmaz és 1992. január 1-jén lép életbe.

Hogyan vegyük fel a vizsgálati anyagot?

A hiteles elemzés feltétele a megfelelő mennyiségű és minőségű vizsgálati anyag biztosítása. A mennyiséget illetően szerencsés, ha több, különböző időszakban született írásminta áll a grafológus rendelkezésére, ami legalább 3–5 írásmintát jelent, ha mélyebb elemzésről van szó. Nemzetközi megegyezés szerint a minimális terjedelem egy A/4-es méretű, sima lapra írt egy oldalnyi szöveg – aláírással.

A vizsgálati anyag magas minőségét a spontán, optimális íráskörülmények között készített kézírás jelenti. Vagyis minden lehetséges zavaró körülményt ki kell zárni, például nem lehet szűk helyen, mozgó járművön, rossz minőségű íróeszközzel készített írásminta alapján személyiségvizsgálatot végezni. Ha több szempontból is problémás az írásminta, akkor standard körülményeket biztosítva a grafológus jelenlétében kell felvenni az újabb írást vagy az előzőeket kiegészítő anyagot. Nem szerencsés, ha valamilyen szöveget másol valaki, mert akkor kieshet saját spontán ritmusából.

A pontos adatfelvételhez egy adatlapot kell kitölteni, amelynek tartalmaznia kell minden lényeges információt a kézírás tulajdonosáról, az ún. duktorról. Ebben szerepelnie kell az életkornak, az iskolázottsági szintnek, a nembeli hovatartozásnak és kézdominanciának. Kiegészítő információ lehet a vizsgált személy esetleges gyógyszerszedése, betegsége. Érdemes rákérdezni a balesetekre vagy bármilyen más fontos információra, ami az elemzés során új szempontokat nyújthat. Vannak, akik a vizsgált személy vércsoportját is megkérdezik.

Teszt-e a grafológia?

Sokan tévesen tesztnek nevezik a grafológiai vizsgálatokat, holott lényegi különbség mutatkozik a kettő között. A pszichológiai tesztek a diagnosztikus szándékkal adott feladatok megoldását értékelik, s minden vizsgált személy ugyanazt a feladatot kapja. Az eredmények összehasonlításából jön létre az ítéletalkotás. Az írás olyan „feladatmegoldásnak” nevezhető, amelyben egy egyezményes jelrendszer alkalmazásával kódolható üzenetet kell rögzíteni. Azonban a tesztekkel ellentétben az írásnál nem új teljesítményt vizsgálunk, hanem begyakorlott készségek alkalmazását. A kézírás különleges értékét a mozgásmódban és az alakító folyamatban megnyilvánuló kettős tendencia adja. A kézírás szinte végtelen variációs lehetőséget nyújt az egyéni kombinációk megalkotására. A teszteknél az hoz valódi eredményt, ha a vizsgált személy nem ismeri a feladatot. A kézíráselemzés során akkor jutunk a legpontosabb eredményhez, ha az íráskép teljes automatizmussal jön létre, vagyis az író személy fejlett íráskészséggel, rutinnal rendelkezik.

Azért nem minősíthető tesznek a grafológia, mert nem teljesítményeket értékelünk, mint a pszichológiai tesztek többségében, hanem az egy és ugyanabban a teljesítményben előforduló egyéni eltéréseket értelmezzük. Nemzetközi kutatások alapján, a tesztekkel való összehasonlításban a grafológia leginkább a Rorschach-teszt eredményeivel mutatott számottevő korrelációt. A kérdőíves tesztek eredményeivel összevetve a grafológiai vizsgálat bizonyult hitelesebbnek.[23]

Ugyanakkor a teszteljárással összehasonlítható módszerei is vannak a grafológiának, például minden vizsgált személynek ugyanazt a szöveget kell írnia standardizált (azonos) íráskörülmények között. A grafológiai vizsgálatok túlnyomó többsége azonban nem ilyen szituációra épül, hanem természetes körülményekben megszületett, tartalmilag különböző kézírások szolgáltatják a vizsgálati anyagot.

Létezik egy kifejezetten tesztesített grafológiai vizsgálat is, aminek egyik kimagasló változata a Bánáti Fischer Árpád[24] által kidolgozott aláírásteszt. Ez különböző formájú és méretű grafikai alakzatokat tartalmaz, amibe a vizsgálati személynek bele kell írnia az aláírását és/vagy a szignóját. A teszt az alkalmazkodást, az egyéni térfoglalási igényeket, a kreativitást, a problémamegoldó repertoárt vizsgálja. Ez a nagyon speciális teszt ritkán használatos. A grafológia egyik előnye éppen abban áll, hogy tértől és időtől függetleníthető, nem igényli a vizsgált személy jelenlétét, ezáltal nincs vizsgahelyzet (ami az eredményeket jelentősen torzíthatja). A legoptimálisabb vizsgálati anyagot a mindennapi élethelyzetben készített kézírások jelentik, amelyek a valódi arcot tükrözik, és nem egy kozmetikázott, maszkkal takart fantomot.

A grafológiai elemzőmunka rendszerezhető. Az egzaktság igénye, az érvényesség és megbízhatóság kritériumai számszerűen kifejezhető adatokat követelnek meg. Pontos méréseket a validált grafometriai módszerek[25] alapján végezhetünk, s a mért adatok alapján felállított grafikonokból leolvashatók az egyes személyiségjellemzők.

Az írásjegyismérvek mint „tünetek”, állandó jellegűek, rövid időn belül lényegi változás csak kivételes esetekben történik (traumák vagy rendkívüli élethelyzetek, nagy stressz esetén), ami a vizsgálati anyag megbízhatóságát garantálja. Az írásminta tetszés szerint bővíthető, a mintafelvétel megismételhető, s egyik vizsgálat nem zavarja a másik vizsgálat eredményét.

A grafológiai megközelítés azért is különleges, mivel nem pusztán a feladat végtermékét vizsgálja. A kézírás számtalan információt rögzít a kézírás létrejöttének folyamatáról és a papíron rögzült statikus képződményből, reprodukálhatjuk az íráskép keletkezésének szellemi, lelki, fizikai folyamatát.

Mely szakterületeket érinthet a grafológia?

Mint minden tudomány, a grafológia is elméleti és gyakorlati ismeretanyagra épül. A grafológiaelmélet a kézírás létrejöttének folyamatát vizsgálja, a kézírás és a személyiség közötti összefüggések törvényszerűségeit kutatja. Az elmélet magában foglalja az írás kivitelezésében közrejátszó fizikai folyamatokat taglaló fiziológiai, anatómiai ismereteket, amelyek az írástevékenység váz- és izomrendszerbeli összetevőit érintik. Ehhez kapcsolódnak az írástechnika kutatási eredményei is, amelyek az íráskörülmények, az íróeszköz és más külsődleges tényezők kézírásbeli kihatásait vizsgálják. A személyiség működésének meglehetősen bonyolult törvényszerűségeit kutató tudományok eredményeit is integrálja a grafológiaelmélet. A kézírás születésében szerepet játszó magasabb rendű szellemi és lelki folyamatok megértéséhez filozófiai és pszichológiai ismeretek is szükségesek.

Az íráselemzés gyakorlati területe az alkalmazott grafológia, amely a rögzített énlenyomatból az elméleti grafológia alaptéziseinek alkalmazásával az egyéni személyiségmintázatra következtet. Ez a gyakorlati oldal a pszichológiai alapok mellett pedagógiai, stilisztikai felkészültséget is igényel. Speciális esetekben orvosi, pszichiátriai ismeretekre is szükség van, akár annak a megállapításához, hogy milyen szakemberhez kell irányítani a testi-lelki rendellenességekkel küzdő klienst.

Az alkalmazott grafológia élettelenné, esetleg hiteltelenné válhat a grafológus szakmai felkészültsége, mély önismerete, gazdag élettapasztalata, gyakorlati emberismerete és jól működő intuíciója nélkül.

A grafológiai szakvélemény elkészítése, ennek metodikája az alkalmazott grafológia tárgykörébe tartozik. A vélemény szakszerűsége meghatározza, hogy a felmerült emberismereti probléma milyen megoldással zárul. A grafológiai értelmezés legfőbb alapja a szakszerű írásvizsgálat, amely precíz megfigyelésen, grafikus jelegyüttesek felismerésén és az összefüggések feltárásán alapszik. Egy téves írásleírás szükségszerűen téves szakvéleményhez vezet, ahogyan egy orvos diagnózisa is akkor helytálló, ha az a tünetek körültekintő feltérképezésére és mérlegelésére épül.

A grafológiai szemlélet rendszerelméleti (holisztikus) megközelítésű, mivel a kézírást alkotó grafikai jellemzőket szigorúan csak kölcsönhatásaiban vizsgálhatja, s egy jelet önmagában nem tarthat informatív értékűnek. Minden grafikus jegynek csak helyzeti értéke van, s többféle értelmezése lehet, ezért mindegyik csak a saját grafikus környezetében kaphatja meg a végső értelmezést. Például a girlandos kötésmód jelenthet empátiát, jó együttműködő képességet, de jelenthet lustaságot is. Ha a girlandos kötésmód bársonyos vonallal, íveltséggel, spontán, gördülékeny írómozgással társul, akkor nyitott, együttérző, közösségi emberről lehet szó. De ha a girland gyenge nyomatékkal, laza, erőtlen mozgással, szabálytalansággal, széteső formákkal társul, akkor utalhat túlérzékenységre, befolyásolhatóságra, de utalhat kényelemszerető emberre, aki képtelen kiegyensúlyozott életvezetésre. (ld. 34. oldal)

A személyiségvizsgálatban is holisztikus szemlélet érvényesül. Például egy magas intelligencia önmagában nem kap sem pozitív, sem negatív minősítést, ugyanis csak a teljes személyiségmintázat ismeretében lehet feltárni, hogy az illető mit kezd kiváló intellektusával. Döntő, hogy miféle más tulajdonságok és képességek társulnak az intelligenciához, sőt milyen etikai, érzelmi háttér, milyen igényszint tárul fel. Ha a magas intellektushoz fejlett erkölcsiség és közösségiség társul, akkor a jó képességek embertömegek javát szolgálhatják, s akár történelemfordító ereje is lehet. Egy ember személyiségminőségét a képességek felhasználásának iránya dönti el.

A grafológia a teljes személyiség megismerésére törekszik, s a kézírás jellemzőinek elemzésével tárja fel a személyiségjellemzők kölcsönhatásait. A kézírás komplexitása és széles produkciófelülete lehetővé teszi, hogy ne részekből kelljen összerakni mozaikszerűen a személyiséget, hanem rendszerszemléletű megközelítéssel a lehető legteljesebb személyiségmintázatot tárhassuk fel.

2. ábra. A girland ebben az íráskörnyezetben nyitottságot, érdeklődést jelez

3. ábra. A girland ebben a szövegkörnyezetben túlérzékenységre, sérülékenységre utal

A grafológia valódi értékét éppen az adja, hogy az egyedi személyiség megragadására törekszik, nem típusokat keres. Minden kézírás és minden személyiség csak önmagában megfejthető és értelmezhető jelenség. Nem lehet sablonszerűen és szótárszerűen alkalmazni az egyes írásjegyek értelmezési lehetőségeit. Minden kézírás kihívást jelent, mert újra és újra elő kell hívni, meg kell alkotni a világmindenségben létező egyedi embert, Kosztolányi szavaival: „milljók közt az egyetlenegy”-et.

A valóban életszerű személyiségkép elkészítéséhez a tudománynak és a művészetnek házasságot kell kötnie egymással. A tudományosan megalapozott vizsgálati módszerrel objektív eredményhez, de élettelen, merevebb kategóriákhoz jutunk. Csak művészi érzékenységgel ragadhatók meg az emberek közötti árnyalatnyi eltérések: a művész megsejtő képessége és szimbolikus látásmódja nélkül lehetetlen egy embert fizikai, lelki, szellemi teljességében életre hívni.

A vizsgálat első lépése a személyiségszerkezet vázának felállítása, ami a grafometriai vizsgálatokra és egy vagy több tipológiára épül. Ezt követően azonban az egyedi személyiségmintázathoz kell eljutnunk. Bár a kézírás ismérveinek felvételére rendelkezésre állnak különböző táblázatok, kiértékelő diagramok, mégsem válhat mechanikussá a folyamat, mert az ismérvek rögzítése során is adódhatnak a sémától teljes mértékben eltérő egyéni jellemzők, amelyeket be kell iktatni a kiértékelés menetébe.

Mindezek szemléletesen példázzák, hogy miért nem sikerül sehol a világon megoldani a számítógépes grafológiai értékelést. Bár a gépekben sokszor jobban bízunk, mint az emberi szellem kimagasló képességeiben, mégis azt kell látnunk, hogy a gépi feldolgozás éppen az egyéni árnyalatokat mossa el és „fiókokba” rakja az elemzett személyeket. Minden írásnál újra és újra sajátos mozgáskombinációkkal és személyiségmintázattal találkozunk, ezért a levezetési elvek felette állnak a táblázatoknak. Mindez azt is jelzi, hogy egy tehetséges és jól felkészült grafológust nem képes a legkorszerűbb számítógép sem pótolni.

A számítógépes programok igen nagy segítséget nyújtanak a grafometriai kutatásokban, az azonosító vizsgálatokban, de árnyalt személyiségkép felállítására alkalmatlanok. Nem véletlen, hogy leginkább a piacorientált szemléletű intézményekben hangsúlyozzák túl a számítógépes grafológia jelentőségét, ami megtévesztő, mert inkább könnyen megszerzett üzletet hoz, de nem valódi, elmélyült alkotómunkát.

A magas pszichológiai és grafológiai kultúrával rendelkező országokban (Franciaország, Svájc, Belgium) nem is hódolnak be a számítógépes elemzésnek, mivel pontosan ismerik előnyeit, veszélyeit és a határait.

A grafológia művelése többéves előtanulmányt kíván. Ahhoz, hogy egy jó szakember igazán hiteles munkát végezzen, a hosszas elméleti felkészülés után legalább 5–10 éves gyakorlatot kell szereznie, emellé alapos önismerettel, fejlett érzelmi intelligenciával, sőt érett személyiséggel kell(ene) rendelkeznie.

A grafológussá válás egyik nagy próbatétele a tudományos módszerek és a művészi látásmód integrációja. Az objektív vizsgálat előfeltétele ugyanis a szubjektív értéktől és előítéletektől mentes semleges vizsgálati állapot, valamint a saját élményskála állandó bővítése, gazdagítása, differenciálása. A méréseket, a megfigyeléseket és az intuitív felismeréseket kell összefonni ahhoz, hogy teljes lényében feltáruljon a vizsgált személy.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.