Kriminológia-Szakkriminológia

Szerkesztők: Gönczöl Katalin – Kerezsi Klára –

Korinek László – Lévay Miklós

Kiadja a

CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft.

Budapest, 2012

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info@complex.hu

www.complex.hu

Felelős vezető: a CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft. igazgatója

Kiadásért felelős: Tóth Gábor

Kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Csizner Ildikó

Felelős szerkesztő: dr. Czimbalmos Csaba

Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina

Műszaki szerkesztők: Kerek Imréné, Szász Zoltán

Fedélterv: CompLex Kiadó Kft. DTP-csoport

ISBN 978-963-295-045-7

Termékkód: YOV0980

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban

a Kiadó címén, továbbá a www.complex.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

Szerzők:

Berta Krisztina

Farkas Ákos

Finszter Géza

Gönczöl Katalin

Görgényi Ilona

Irk Ferenc

Kerezsi Klára

Korinek László

Kó József

Lévay Miklós

Ligeti Katalin

Nagy László Tibor

Póczik Szilveszter

Tamási Erzsébet

Tóth Mihály

Vavró István

Váradi Erika

Virág György

Szerkesztők:

Gönczöl Katalin

Kerezsi Klára

Korinek László

Lévay Miklós

© dr. Berta Krisztina, Csemáné dr. Váradi Erika, dr. Farkas Ákos, dr. Finszter Géza, dr. Gönczöl Katalin, dr. Görgényi Ilona, dr. Irk Ferenc, dr. Kerezsi Klára, dr. Korinek László, Kó József, dr. Lévay Miklós, dr. Ligeti Katalin, dr. Nagy László Tibor, dr. Póczik Szilveszter, dr. Tamási Erzsébet, dr. Tóth Mihály, dr. Vavró István, dr. Virág György,
Budapest, 2006, 2012

© dr. Gönczöl Katalin, dr. Kerezsi Klára, dr. Korinek László, dr. Lévay Miklós

© CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft., Budapest, 2006, 2012

A CompLex Kiadó Jogi és Üzleti Tartalomszolgáltató Kft. az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

Előszó

A magyar kriminológia kutatási eredményekben gazdag, tankönyvekben azonban nem bővelkedő tudományterület. A kriminológia egyetemi oktatását megnehezíti, a diszciplína hazai továbbfejlődését pedig akadályozza az új ismereteket tartalmazó hazai tankönyv hiánya. Ezért kezdeményeztük 2004-ben egy átfogó kriminológiai tankönyv elkészítését.

Nagy örömünkre, a felkért szakemberek vállalták a közreműködést és ennek köszönhetően 18 szerző munkájával elkészült a 25 fejezetet tartalmazó Kriminológia – Szakkriminológia c. tankönyv.

A mű három szerkezeti egységből áll. Az első rész tudományelméleti, tudománytörténeti és a bűnözés megismerésével, értelmezésével kapcsolatos fejezeteket tartalmaz. A második részben a kriminológiai szempontból leglényegesebb bűncselekmény- és bűnelkövetői csoportokra vonatkozó ismereteket tárgyaljuk. A harmadik részben a bűnözésre való reagálás kriminológiailag releváns kérdéseit bemutató fejezetek szerepelnek.

A tankönyv azoknak a szakoknak a hallgatói számára készült, amelyeken kriminológiát, illetve a bűnözés kérdéskörével, a bűnelkövetőkkel való bánásmóddal és a bűnmegelőzéssel kapcsolatos ismereteket oktatnak.

A kötet, szándékaink szerint szakkönyv is. Ennek megfelelően munkánkat az egyetemi és főiskolai hallgatókon túl ajánljuk szociálpedagógusoknak, deviánsokkal foglalkozó szociális munkásoknak, szociológusoknak, pszichológusoknak, pszichiátereknek; gyermekvédelmi szakembereknek; pártfogó felügyelőknek, rendőrtiszteknek, ügyészeknek, bíráknak, ügyvédeknek; szociálpolitikusoknak, várostervezőknek és bűnmegelőzési szakembereknek; a bűnözés témájára specializálódott újságíróknak, riportereknek, szerkesztőknek.

A tankönyv elkészülte alkalmából megköszönjük a Kiadó szerkesztőjének, dr. Csizner Ildikónak, a tankönyvünkkel való törődést és dr. Czimbalmos Csabának rendkívül alapos kéziratszerkesztői munkáját.

Hálásak vagyunk továbbá Laczkovich Dorottyának (ELTE ÁJK Kriminológiai Tanszék) a szerzői kéziratok formai rendbetételéért, lelkiismeretes leírói munkájáért.

Budapest, 2006. november

A szerkesztők

Első rész

Általános rész

(szerkesztők: Gönczöl Katalin és Lévay Miklós)

1.1. Korinek László–Lévay Miklós:

A kriminológia fogalma, feladata, kutatási területei; helye és szerepe a bűnügyi tudományokban és a társadalomban

1.1.1. Problémafelvetés

A „kriminológia” szó etimológiailag a latin crimen, azaz bűncselekmény és a görög logiosz (magyarul: tan, valamivel foglalkozó) szavak összetételéből származik; jelentése bűncselekménnyel foglalkozó tudomány. A tárgykörrel más tudományok is foglalkoznak, így például a büntetőjog-tudomány vagy a kriminalisztika. Mi az, pontosabban melyek azok a sajátosságok, amelyek megkülönböztetik a kriminológiát a bűncselekménnyel kapcsolatos más diszciplínáktól? Az azonosításhoz szükséges ismérvek a kriminológia tudományos fogalmából derülnek ki. A definíciót a későbbiekben részletezzük. Itt most csak annyit jelzünk, hogy a kriminológia alapvetően a bűncselekmények halmazával, azaz a bűnözéssel, illetve részhalmazaival (bűncselekmény típusok, pl. erőszakos bűnözés) mint társadalmi jelenséggel és a konkrét bűncselekménnyel, mint egyedi jelenséggel foglalkozó társadalomtudomány. Az említett tárgykörökben jellemzően a jelenséget, illetve az emberi magatartást magyarázó tényezőknek a feltárására és ennek révén törvényszerűségek megállapítására törekszik. (A „jellemző” kifejezés arra utal, hogy mint majd később látni fogjuk, a kutatási tárgyköröknél, a modern kriminológia más kérdéseket is vizsgál. Így például azt, hogy bizonyos magatartások bűncselekménnyé minősítésének melyek a magyarázó tényezői.)

A „kriminológiának akárcsak más társadalomtudományoknak hosszú múltja, de rövid története van” – írja a neves kortárs kutató, David Garland. (Garland, D., 2002. 16. o.) Az, hogy miért követnek el az emberek bűncselekményt, évszázadok óta foglalkoztatják a tudományok művelőit, az ezzel kapcsolatos korszerű tudományos ismeretkör csak a felvilágosodás korában, a XVIII. században alakult ki. A kriminológia létrejöttét a bűnözés önálló, tehát a valláserkölcsi rendszertől függetlenedő jelenségként történő szemlélete, ebből következően a korábbi magyarázatok helyett új, világi oksági elméletek iránti igény tette szükségessé. A kriminológia kifejezést – a szakirodalom szerint – az olasz jogászprofesszor, Raffaele Garofalo használta először, 1885-ben megjelent Criminologia c. művében. (Renzetti, C. M., 2002. 435. o.)

A kriminológia önálló és elismert szaktudománnyá válását nehezítette, hogy ismeretkörébe heterogén jelenségek tartoznak. Így például a bűnözés társadalmi jelenség, míg az egyedi bűnelkövetés emberi magatartás. Ráadásul a kriminológia érdeklődési körébe tartozó jelenségek kutatására megvolt a kompetenciája olyan tudományoknak, mint a lélektan, genetika, szociológia vagy a közgazdaságtan. Nem volt tehát alaptalan az a korábbi aggodalom, hogy vajon a kriminológusok, Thorsten Sellin megfogalmazásában, nem csak „királyok királyság nélkül?” (Mannheim, 1972. 1. o.).

Korunkra azonban a kriminológia a társadalmi tényezők (pl. a bűnözés elleni fellépéshez szükséges kutatási eredmények iránti növekvő igény) és a kriminológiai tudás területén bekövetkezett fejlemények (pl. számos országban az egyetemeken kriminológiai szakok létesültek, ezzel összefüggésben ezekben az államokban a kriminológus nemcsak a bűnözés kérdésével foglalkozó kutatót, hanem egy szakmát, hivatást is jelent) nyomán emancipálódott és autonóm tudománnyá vált. (Peters, T., 2006. 10. o.)

1.1.2. A kriminológia fogalma és feladata

Ha valaki manapság a kriminológia tudományterületén egységesen vallott fogalommeghatározást keres, alaposan csalódni fog. A kriminológiának egyszerűen nem létezik „uralkodó”, vagy akár egységes fogalma. A nagy számú definíció mindegyike magán viseli megalkotójának, a tudományos szakembernek alapvető orientáltságát, azt, hogy melyik kriminológiai megközelítésmód, más szóval paradigma követője.

1.1.2.1. Kriminológiai paradigmák mint a kriminológia fogalmát meghatározó tényezők

A kriminológiai gondolkodás kialakulásának kezdetei óta az empíria, a bűnözés valóságának megismerése állt a középpontban. Korunkban lényegében három nagy szemléleti, megközelítési mód jellemző a kriminológiára.

Az első, amelyet etiológiai, okkutatási paradigmának nevezünk, a kriminológia hagyományos szemlélete. Megközelítésmódja szerint a kriminológia feladata a bűnözés okainak és feltételeinek, így biológiai, pszichológiai, pszichiátriai, pedagógiai és szociológiai defektusainak, deficitjeinek kutatása, mely összefüggések megismerésével a bűnözés elleni harc sikeresebben vívható meg.

A második, a XX. század negyvenes éveitől jelentkező megközelítés az interakcionista paradigma, mely ugyan nem szorította ki elődjét, de jelentősen bővítette azt a horizontot, amelynek határain belül a normasértő emberi magatartás értelmezhető. Bevonta a vizsgálati szempontjai közé már a büntetőjogi norma keletkezését (tekintve, hogy a társadalom definíciós hatalma segítségével válogat a normasértő cselekedetek között), a hatósági szelekciót (amivel a büntetőjogi norma alkalmazása, a bűnüldözés definíciós hatalma érthető meg), vagy a stigmatizációt (mellyel a társadalom bélyegzi meg a büntetett előéletű személyeket). Az interakcionista megközelítésnek köszönhetően fordult a modern kriminológia figyelme a „hatalommal rendelkezők” bűnözése (pl. fehérgalléros bűnözés) és a bűnüldöző, büntető igazságszolgáltatási rendszer működése és a kriminalitás, bűnelkövetővé minősítés közötti összefüggések felé.

A harmadik a radikális vagy kritikai paradigma. Az 1960-as évek végén, 1970-es évek elején felmerült paradigma több – döntően Jürgen Habermas, Antonio Gramsci, Michel Foucault és Pierre Bourdieu – munkásságában gyökerező kriminológiai irányzaton alapul. A legjellemzőbbek közülük: kritikai kriminológia, „nyugati” marxista kriminológia, feminista kriminológia, baloldali realisták, béketeremtő kriminológia („peacemaking criminology”) és posztmodern kriminológia. (Schwartz, M. D., 2002. 437–440. o.) A radikális megközelítésmód középpontjában nem a törvénysértések, illetve stigmatizálás miértjei, hanem a tilalmakat létesítő jogi normák keletkezése és érvényesítése mögötti érdekviszonyok elemzése áll. Az említett irányzatok a hatalmi viszonyok, a társadalmon belüli különböző konfliktusok (gazdasági osztályok, nemek, etnikai csoportok közötti) és a bűnözés, büntető igazságszolgáltatás működése közötti összefüggések vizsgálatával foglalkoznak. (Sajó A., 1986. 185–194. o., van Swaaningen, 1998.)

Az etiológiai, okkutatási paradigmához a kriminológia fogalmának és tárgykörének szűkebb, a további két megközelítésmódhoz pedig tágabb meghatározása, illetve felfogása kapcsolódik. Ezt ki kell egészítenünk azzal, hogy a radikális vagy kritikai paradigmához tartozó kutatóknál gyakorlatilag nem találunk definíciószerű megfogalmazást a kriminológiáról.

1.1.2.2. Fogalommeghatározások a szakirodalomban

A szűkebb értelemben vett kriminológia látómezejébe a bűn és a bűnözés tapasztalati kutatása, továbbá az elkövető személye áll. Módszere az összbűnözés, annak volumenének, tendenciájának, struktúrájának és dinamikájának leírása, tudományos bemutatása, valamint egyes bűncselekmények és elkövetőik kriminológiai sajátosságainak feltárása áll.

A kriminológiának ez a tradicionális felfogása lényegében a büntetőjogi bűncselekmény-fogalomra építve az ismertté vált (regisztrált) bűnözés elemzését tekinti feladatának.

Látni kell, hogy ez a fajta megközelítés nem szükségképpen maradi, tudománytalan vagy konzervatív. Nyilvánvalóan erre a szemléletre van szükség például a szakembereknek kiképzésénél, akiknek a későbbi gyakorlati munkájukhoz ismerniük kell a bűnüldözés és a büntető igazságszolgáltatás napi gyakorlatán túl annak összefüggéseit, ami ezen szerveknek a teendője, de nem szükségképpen azokat a kriminológiai, kriminálpolitikai törekvéseket, amelyek például a jövőbeli áldozati jóvátételről polemizálnak.

A tágabb értelemben vett kriminológia feladatának tekinti a bűnözésre és a bűnelkövetőkre irányuló ismeretszerzésen túl az áldozatokra, valamint a kriminalitásra való állami és társadalmi reakciókkal kapcsolatos kutatásokat. A kriminológia fogalmának ezt a felfogását tükröző, az amerikai Edwin H. Sutherlandtől származó „klaszszikus” definíciója:

„A kriminológia az a tudományág, amely a bűncselekménnyel mint társadalmi jelenséggel foglalkozik. Tárgyköre felöleli a jogalkotás, a törvénysértések és a törvénysértésekre adott válaszok tanulmányozását. A kriminológia célja a jogalkotásra, a bűncselekményekre, bűncselekmények kezelésére, megelőzésére vonatkozó általános és bizonyított alapelvek és egyéb tudományos ismeretek kidolgozása.” (Sutherland, E., 1934. A fogalommeghatározást magyarul lásd: Adler és mtsai, 2000. 32. o.)

Az újabb szakirodalomban a tágabb értelemben vett kriminológia fogalmának megismerésre feltétlenül érdemes meghatározását adja a német Günther Kaiser és a belga Tony Peters.

Kaiser szerint a „kriminológia a bűnözésről, a bűnelkövetőről és a negatív deviáns viselkedésről, valamint ezek ellenőrzéséről létező tapasztalati tudás rendszerezett öszszessége. A tudományterület olyan alapfogalmakkal dolgozik, mint a bűnözés, bűnelkövető és bűnözési kontroll, de hozzátartozik az áldozattan és a bűnmegelőzés is.” (Kaiser, G., 1993. 1. o.)

T. Peters pedig a következőképpen határozza meg a kriminológia fogalmát:

„A kriminológia integrálja a normatív megközelítést a társadalmi-empirikus megközelítéssel, annak érdekében, hogy ne csupán leírja, elemezze és értelmezze a bűnözés jelenségét és társadalmilag káros magatartásként határozza meg, hanem, hogy egyúttal tanulmányozza a bűncselekménnyé nyilvánítás vagy/és ezen jelenségek dekriminalizálásának folyamatát társadalmi összefüggésükben és magában foglalja az említett jelenségekre irányuló intézményes válaszokkal kapcsolatos kutatásokat.” (Peters, T., 2006. 10–11. o.)

A magyar szakirodalomban az előzőekhez hasonlóan definiálja a kriminológia fogalmát Szabó András, valamint Szabó Dénes.

Szabó András szerint a „kriminológia – mint kriminálszociológia – a bűnözést a jogilag tilalmazott tettek társadalmi jelenségekkel való kapcsolatában vizsgálja, a jogi tilalmazottság ugyanolyan társadalmi realitás lévén, mint minden társadalmi objektiváció és így tárgya nem a társadalmi patológia. A kriminológia – mint kriminálpszichológia – az elkövetők személyiségét tekintheti és tekinti is kiindulási alapnak, tárgya intrapszichológiai jelenség (és itt a személyesség társadalmi meghatározottsága más módon és más síkon merül fel, mint a kriminálszociológiában vagy a büntetőjogban), és ilyenként abban különbözik a kriminálszociológiától, hogy a személyesség mozzanatait vizsgálja.” (Szabó A., 1980. 204. o.)

Szabó Dénes megfogalmazásában a „kriminológia az a társadalomtudomány, amely a kriminális viselkedés biopszichológiai és szociokulturális aspektusait vizsgálja abból a célból, hogy ennek a viselkedésnek az okát megtalálja, továbbá tanulmányozza azt a társadalmi reakciót, amit ez a viselkedés kivált.” (Szabó D., 2003. 17. o.)

1.1.2.3. A kriminológia tankönyvünkben követett fogalma

Tankönyvünk tartalma és az egyes témakörök megközelítése az interakcionista szemléletmód hatását magán viselő etiológiai paradigmának megfelelő. Erre, valamint az idézett fogalmakra figyelemmel a kriminológiát autonóm, alapvetően tapasztalati társadalomtudománynak tartjuk, amely interdiszciplináris tudásanyagát a bűnözésről, a bűnelkövetőkről, az áldozatokról, a bűnözési kontroll intézményeiről multidiszciplináris kutatásokkal gyűjti.

1.1.2.3.1. A kriminológia mint interdiszciplináris, autonóm és alapvetően tapasztalati társadalomtudomány

A legtöbb új tudományos eredmény mára egymást támogató tudományterületek találkozási felületén születik. A humánbiológia (mely önmaga is egy ilyen határtudomány) például akkor kapott nagy lendületet, amikor a fizika méréstechnológiai fejlődése molekuláris pontosságú szintre jutott el. Hasonló fejlődés tapasztalható a kriminológia esetében is. Termékenyítő hatással volt rá a pszichológia, a szociológia vagy a viselkedéstudomány. Ez a kölcsönösen hasznos együttműködés azt jelenti, hogy a kriminológia a valóságmegismerő törekvéseinél támaszkodik különféle tudományágak képviselőinek bűnözéssel kapcsolatos eredményeire, közös kutatásoknál pedig közvetlen részvételére, ahol a kutatók tudásanyagukat a saját perspektívájukból szemlélve közreadják. Ebben a módszertani értelemben (a több tudomány együttes részvétele értelmében) a kriminológia multidiszciplináris tudomány. (Jó példa erre az úgynevezett „erőszakkutatási projektek” gyakorlata, ahol az erőszakot egyidejűleg szemléli a pszichológus, mint lélektani, a büntetőjogász, mint normasértő viselkedést, míg a pedagógus, mint nevelési deficitet.)

A különböző tudományágak ismereteiből a valóság sajátos metszeteként létrejövő integrált tudományos eredmény azonban már egy új tudományos entitás, amit a kriminológia szintetizált. Ebben az értelemben használva – tehát eredményeit tekintve – a kriminológia mint tudomány viszont interdiszciplináris. (Az előbbi példánál maradva, az a felismerés, hogy a széteső családokból, marginalizált rétegekből származó, iskolai kudarcokat megélt fiatal férfiak gyakrabban hajlanak erőszakos érdekérvényesítésre, már egy integrált kriminológiai tétel.)

Pinatel (1968. 142. o.) szerint a különböző tudományágak területére tartozó tényezők eltérő módszerekkel történő megállapítása után a kriminológiai szintézissel lehetséges a bűnözésben realizálódó összmozgásokat megvilágítani (Vermes, 1971. 153. o.).

Ez persze azt az optimális helyzetet felételezi, amikor egy konkrét téma irányzott kutatása valósul meg. A bűnözés okaira felállított elméletek mutatják, hogy valójában milyen heterogén is az a számtalan megközelítés, érvrendszer, terminológia, ami a látszólag közös halmazra, a bűnözésre kísérel meg magyarázatot adni.

Álláspontunk szerint az önállóságnak a tényét épp az a körülmény alapozza meg, hogy noha a kriminológiai kutatások során a különféle tudományok megközelítéséből vizsgált jelenségek „a bűnözésben realizálódó összefüggéseik alapján kerülnek megvizsgálásra” (Vermes, 1971. 154. o.), de épp a kriminológia integráló, homogenizáló látásmódja az, ami ezt a komplex jelenséget szintetizálja, és ad olyan egységes választ a bűnözés kérdéseire, amit az egyes részmegközelítések (kriminálpszichológia, kriminálszociológia stb.) csak a maguk sajátos perspektívájára redukálva, mint részmagyarázatot írnak le. Ez az ismeret-institucionalizálás teremti meg a kriminológia önállóságát.

Tehát amíg a szociológus a bűnelkövetési problémát csak mellékesen, mint az emberi kapcsolatoknak egyik szélsőséges megnyilvánulását, vagy a pszichológus, mint egy bonyolult lelki folyamat végtermékét szemléli, addig a kriminológus ezeket a tudományos eredményeket már abból a szempontból rendezi egybe, hogy magát a bűnözést lehet megismerni. Teszi ezt azzal a céllal, hogy ismereteivel egy hatékony preventív és elhárító rendszert – a bűnözési kontrollt – szolgáljon.

Ugyanakkor az a helyzet, hogy a kriminológia „idegen asztalokról azt eszi, amit éppen vendéglátója feltálal” (Bock, 2001. 16. o.), teremt relatív függetlenséget is, mert továbbvíve a metaforát, akár asztalt is válthat, és egyébként pedig mindig az ízlése szerint válogathat. Vagyis a kriminológia autonóm, amelynek „sajátos érdeklődése két pólus köré rendeződik: egyrészt a bűnöző viselkedés (a társadalmi viselkedés egyik lehetséges variánsa), másfelől a büntetőjogi büntetés (a társadalomkontroll egyik variánsa) köré.” (Szabó D., 2003. 17. o.)

A kriminológia alapvetően tapasztalati társadalomtudomány. Megállapításai elsősorban empirikus kutatáson alapuló tényekre, továbbá a bűnözésről meghatározott filozófiai, ideológiai alapon (pl. Felvilágosodás ideológiája, a feminizmus elmélete) nyugvó diskurzusokra épülnek. Megismerési módszereit az 1.5. fejezetben tárgyaljuk.

1.1.2.3.2. A bűnözés fogalom tartalma a kriminológiában

A kriminológia a büntetőjogi normákat sértő cselekmények tudománya. Nem minden devianciával, azaz társadalmi normákba ütköző magatartással (pl. öngyilkosság) foglalkozik, hanem csak az ún. intézményes, azaz jogi normák, ezen belül a büntető törvények megsértésével. A kriminológiai kutatások azonban nem korlátozódnak a „jogi bűnözésre”, a büntetőjogilag bűncselekménynek minősülő magatartásokra. Amint erre ugyanis a Kriminológiai alapismeretek c. tankönyvében Vígh József rámutat, a „jogi bűnözés” fogalma „más értelmezést kap a büntetőjogban és mást a kriminológiában.” (Vígh J., 1998. 15. o.)

Ez a következőket jelenti:

I.  Miközben a kriminológia számára is kiindulópontot és keretet jelentenek a büntető törvényekben szereplő bűncselekmények, vizsgálatai kiterjednek:

– a büntetőjogi felelősséggel nem rendelkező személyek büntető jogszabályba ütköző, de büntetőjogi értelemben bűncselekménynek nem minősülő tetteire, így a büntetőjogi felelősség alsó korhatár alatti személyek „bűncselekményeire” („gyermekbűnözés”), a kóros elmeállapotúak büntetőjogi normát megszegő magatartásaira, a büntetőjogi felelősség egyéb akadályai miatt nem büntethetők cselekményeire (pl. a jogos védelmi helyzetben elkövetett emberölés büntetőjogilag nem minősül „emberölés” bűncselekményének, de az élet elleni bűnözésre irányuló kriminológia kutatások foglalkoznak az ilyen jellegű bűnesetekkel is);

– a felderítetlen bűncselekményekre (amelyeknek elkövetői ismeretlenek maradtak) és a rejtett bűnözésre (azok a bűncselekmények, amelyek nem jutottak a hatóság tudomására).

II. Az elkövetők és bűncselekmények kriminológiai kategorizálása sok esetben különbözik a büntetőjogi osztályozástól (pl. a büntetőjogban jellemzően nincs jelentősége az elkövető nemének, a kriminológia viszont vizsgálja a „férfi bűnözés” és a „női bűnözés” sajátosságait; a rablás hatályos büntetőjogunkban a „vagyon elleni bűncselekmények” körébe tartozik, a kriminológiában viszont az „erőszakos bűnözés” egyik megjelenési formája. Ha az egyik házastárs bántalmazza a másikat, ez büntetőjogilag „testi sértés”, a kriminológiában a „családon belüli erőszak” mint kriminológia bűncselekménytípus egyik fajtája).

Az előzőekhez hozzá kell tenni, hogy a kriminológia vizsgálatok kiterjednek – amint ez majd a kutatási részterületeknél szerepel – a bűnözés és a bűncselekménynek nem minősülő devianciák (pl. prostitúció, mértéktelen alkoholfogyasztás), a predelikvens magatartások (iskolakerülés, csavargás), illetve a kriminális jellegű szabálysértések (pl. tulajdon elleni szabálysértések) közötti összefüggésekre is.

1.1.2.3.3. A bűnözési kontroll intézményei, mint a kriminológia kutatások tárgya

A bűnözés és a bűnelkövetővé válás az interakcionista paradigma értelmében, a büntető jogalkotás, a törvénysértés és az arra való társadalmi reakció közötti kölcsönhatás produktuma. A társadalmi reakció a bűnözési kontroll intézményei révén valósul meg. A bűnözési kontroll intézményei a bűncselekmények megelőzését szolgáló, büntető igazságszolgáltatáson kívüli közösségi és állami programok, beavatkozási módok, valamint a már megtörtént bűncselekményre reagáló bűnüldöző, büntető igazságszolgáltatási szervek.

A kriminológia érdeklődési körébe tartozik a megelőzés kérdésköre, továbbá a bűnüldöző, büntető igazságszolgáltatási rendszer működési jellemzői (lásd ezekről a III. rész fejezeteit). Ez utóbbi vonatkozásában a kriminológia a működési sajátosságok és a kriminalitás, bűnelkövetővé minősítés közötti összefüggéseket vizsgálja.

1.1.2.4. A kriminológia feladata

A kriminológia lényegében három feladatkört művel:

a) Ismeretek bővítése, vagyis függetlenül attól, hogy az előbb vázolt melyik paradigma mentén, de olyan tapasztalati kutatások folytatása, melyek általában szaporítják a kriminológia kollektív tudásanyagát a bűnözői emberi magatartásról, az illető személy individuálpszichológiai jellegzetességeiről, a bűnözés társadalmi kontrolljáról. Célja, hogy alapkutatásokkal gyarapítsa a kriminológia ismereteit az összefüggések, struktúrák feltárásával, s ezzel orientálja a kriminológiai gondolkodás önfejlődését, végül is indirekt módon a kriminálpolitikát.

b) Adatok gyűjtése és szolgáltatása, mely (ugyan hazánkban intézményesen még nem ismert) azt jelenti, hogy megbízható adattárak, dokumentációs bázisok létesüljenek, melyekből releváns információk kikereshetők, lehívhatók. Tehát egyfajta kriminológiai „kliring-központ” felállítása és működtetése. Ilyen az egyesült államokbeli NIBRS rendszer (National Incident-Based Reporting System /Incidenseken alapuló országos bejelentési rendszer/, Adler és mtsai., 2000. 60. o.), vagy még inkább a német Kriminologische Zentralstelle (Jehle–Egg, 1986. 5. és köv. o.), mely utóbbi kriminológiai gyakorlati adatszolgáltató intézmény.

c) Gyakorlati kutatások folytatása, amely feladatkör ugyan sokban hasonlít az első pontban említett „ismeretek bővítése” területhez, ám annál konkrétabb, a bűnüldözés és büntető igazságszolgáltatás egyes meghatározott összefüggéseire keres tapasztalati ismereten nyugvó választ. Tekintettel arra, hogy bizonyos értelemben a kriminológia lényegében a büntetőjog jogszociológiája is, annak egyes jogintézményeit (mint például a tettes-áldozat kiegyezés) segít kifejleszteni, vagy a nyomozó szervek praxisának egyfajta „ellenőre”, ahogy Kaiser (1993. 10. o.) fogalmaz.

1.1.3. A kriminológia kutatási részterületei

Mint a fogalmi meghatározásból is látszik, a kriminológiának különböző részterületei alakultak ki.

I.  A bűnözési alaktan vagy kriminálmorfológia lényegében arra ad választ, hogy milyen is a bűnözés. Az egyedi bűnesetek leírása értelemszerűen inkább a kriminalisztika, valamint a bűnüldöző és igazságszolgáltatási szervek feladata. A kriminológiának ezen a területen sokkal inkább integráló, szintetizáló teendői adódnak (például amikor valamely bűnelkövetési mód megszaporodik). A bűnözés tömegjelenség formában való számbavétele pedig intézményesen a bűnügyi statisztika segítségével, illetve a rejtett bűnözési kutatásokkal valósul meg. A bűnügyi statisztika rendszeres formában végrehajtott adatgyűjtéséből állapítható meg a bűnözés állapota, struktúrája, illetőleg ezek sorozatából az időbeli változás, a dinamika és a tendencia.

    A kriminálmorfológia jellegzetes megközelítésmódjai szerint lehet a bűnözést leírni elkövetők szerint. Így nem, kor, családi állapot, társadalmi-gazdasági helyzet (például fehérgalléros bűnözés) stb., vagy a védett jogtárgy szerint: vagyon elleni bűnözés, közlekedési bűnözés stb., vagy az elkövetés módja szerint: erőszakos bűnözés, szervezett bűnözés, esetleg a földrajzi elhelyezkedés szerint: városi bűnözés, falusi bűnözés. (Lásd erről az 1.5. és 1.6. fejezeteket.)

II. A bűnözési oktan vagy krimináletiológia a kriminológia legrégebben kialakult ága, mely az egyes bűncselekmények, valamint a bűnözés mint tömegjelenség keletkezésének okait, lehetséges magyarázatát vizsgálja. Ebből következően keresi, hogy a bűnelkövető személyiségében és társadalmi körülményeiben mi vezetett a bűnös akaratelhatározáshoz. Milyen szubjektív és objektív okok hatottak az elkövetőre? Milyen módon, milyen fejlődési állomásokon keresztül alakul ki a deviáns személyiség, milyen feltételek között zajlik a kriminogenézis? Milyen kölcsönhatás figyelhető meg a bűnözés és a társadalom aktuális jellemzői, illetve a társadalmi, gazdasági változások között? Az okokkal kapcsolatos nézetek, elméletek lényegében két csoportra oszthatók: a) szociológiai jellegű magyarázatok, amelyek a bűnözést társadalmi jelenségekre, környezeti tényezőkre vezetik vissza (kriminálszociológiai magyarázatok); b) biológiai, pszichológiai (antropológiai) nézetek, amelyek a bűnelkövetést az egyén testi, lelki sajátosságaiból, személyiségjellemzőiből kiindulva értelmezik (kriminálbiológiai, illetve kriminálpszichológiai magyarázatok).

A bűnözési elméletek áttanulmányozásából hozzávetőleges képet alkothatunk arról a magyarázatmennyiségről, amit a kriminológusok mint kollektív tudásanyagot az idők során összegyűjtöttek. (Lásd az 1.2., 1.3. és 1.4. fejezteket.)

A bűnözési oktanon belül külön területet képeznek a bűnözés egyes megjelenési formáinak, típusainak és egyéb társadalmi-gazdasági jelenségeknek az összefüggésére (pl. vagyon elleni bűnözés és az elszegényedés kapcsolata), illetve a bűnelkövetők egyes típusai társadalmi hátterének (pl. a fiatalkori bűnözés és a szubkultúrák összefüggése), személyiségjellemzőinek (pl. a karrierbűnözők személyiségjegyei) feltárására irányuló kutatások. A bűncselekmény, illetve bűnelkövetői típusokra irányuló krimináletiológiai vizsgálatok elméleti alapja – Gönczöl Katalin álláspontját követve –, hogy a tömegjelenség (bűnözés) és az egyedi jelenség (bűncselekmény, bűnelkövetés) „olyan messze áll egymástól, hogy szinte lehetetlen, vagy legalábbis igen nehéz az oksági törvényszerűségek, valamint az okok társadalmi tartalmának feltárása. Ezért van arra szükség, hogy az egyedi jelenségek oksági mechanizmusának tartalmi elemei közül a lényegre – a bűncselekményre – utaló hasonlóságok minél nagyobb mértékben váljanak ismertté.” (Gönczöl K., 1980. 174–175. o.) Az ilyen tulajdonságok hasonlósága alapján a bűnözésen belül empirikusan elhatárolható bűncselekmény, illetve bűnelkövetői csoportok alakíthatók ki. Tankönyvünk II. része foglalkozik a szerkesztők által legjellemzőbbnek tartott kriminológiai bűncselekmény- és bűnelkövetői csoportokkal.

III. Az áldozattan vagy viktimológia a kriminológiának viszonylag új kutatási területe. A kriminológiát a bűncselekmény elkövetőjén túl a konfliktus másik szereplőjének, az áldozatnak a jellemzői is érdeklik. Miért lesz valaki áldozat? Milyen áldozati típusok különíthetők el? Milyen közrehatása van az áldozatnak a bűncselekmény létrejöttében? Hogyan alakul ki a viktimogenézis? Milyen segítséget, támogatást nyújthat az állam és a civil szféra a bűncselekmények áldoztainak? (A kérdések egy részéről lásd az 1.8. fejezetet.)

IV.  A bűnözés és egyéb devianciák (különös tekintettel a kábítószerrel visszaélésre és a mértéktelen alkoholfogyasztásra) közötti kapcsolat. A részterület kutatásai alapvetően annak vizsgálatára irányulnak, hogyan befolyásolja egymást a bűnözés és az adott egyéb deviancia, milyen tartalmú a két jelenség kapcsolata, valamint, hogy ezt miként alakítja az egyéb deviancia jogi, büntetőjogi megítélése. (Lásd erről a részterületről a 2.7. fejezetet.)

V.   Bűnözéskontroll, bűnözésre adott állami és közösségi reakciók és az intézménykutatás. A már említett interakcionista paradigma mint gondolati megközelítési modell kitágította a kriminológia értelmezési kereteit. Ennek következtében intenzív kutatás indult a bűnözés és az erre adott társadalmi válaszok közötti kölcsönhatásáról. Vizsgálják a kutatók, hogy milyen a társadalom úgynevezett büntetőigénye, ez mitől motivált? Milyen büntető szankciókat, -nemeket, milyen szigorral alkalmaznak? Van-e összefüggés a szigor és a bűnözés között (és fordítva)?

Mindez átvezet egy ezzel szoros kapcsolatban álló másik területre, a büntetőjogi, büntető eljárásjogi intézmények kutatására. Ez alatt részben büntetőjogi jogintézményt (jellemzően a büntetőjogi szankciókat) vagy a bűnüldöző, illetve igazságszolgáltatási szervet (például nyomozóhatóságot) kell érteni. A kriminológia feladatának tekinti ezek helyzetét, munkamódszereit, működési hatékonyságát vizsgálni. E körben felhasználja a szociológia, a pszichológia, a szervezéstan, a pedagógia módszereit. Az itt tárgyalt részterületen belül külön ismeretkört jelent a pönológia, amely a büntetőjogi jogkövetkezmények, elsősorban a szabadságelvonással járó szankciók alkalmazásának társadalmi összefüggéseivel, valamint hatékonyságával foglalkozó ága a kriminológiának. (A részterülettel kapcsolatos fejezetek a III. fejezetben találhatók.)

VI. Bűnmegelőzés vagy profilaxis. Végső soron minden tudomány törekszik valamilyen közvetlen hasznosságra. Így érthető módon a kriminológia sem éri be a pusztán leíró, regisztráló, okfeltáró tevékenységgel, hanem igyekszik a társadalom számára a fontos tanulságokat megfogalmazni.

A büntetőjog generális és speciális prevenciójához képest a kriminológia megelőzés alatt jóval szélesebb területet ért. Tekintettel arra, hogy a kriminológia az oktani vizsgálataival a bűnözés létrejöttének eredetét, feltételeit keresi, ezek a tapasztalatok értelemszerűen megelőzési tanulságokat is tartalmaznak. Ugyanez áll a viktimológiára vagy az intézménykutatásra.

Tapasztalatai szolgálhatnak közvetlen hasznosításként (például bizonyos társadalmi-szubkulturális összefüggések felismerése a bűnmegelőző városépítészet becses adalékai), de áttételes formában a kriminálpolitika összegzi az elméleti és gyakorlati mondanivalóját, és transzformálja, mint ismeretanyagot a hatékonyabb bűnözés elleni harchoz. Úgy a bűnmegelőzési programok, mint a büntető igazságszolgáltatási intézményrendszer fejlesztéséhez szolgálnak fontos információval a bűnözési prognózisok. A prognózisok az összbűnözés vagy bizonyos bűncselekmény-, illetve bűnelkövető típusok várható alakulásának tudományos előrejelzéseit jelentik.

A részterületek változtak és változnak az idők során, hiszen a „kriminológia szakmai fejlődése természetesen nem választható el a társadalom fejlődésétől, változásától.” (Kerezsi K., 2003. 122. o.) Nemcsak a kutatási területeket alakítják a társadalmi változások, hanem egy-egy kérdéskör megközelítési módját is. Így például az okkutatásokat a „kockázati társadalom” (Beck, U., 2003.) kialakulásával jelentős mértékben felváltották a bűnözés kockázataira irányuló vizsgálatok. A bűnmegelőzés területén ennek egy további következménye, hogy bizonyos országokban a társadalmi bűnmegelőzést háttérbe szorította a szituációs bűnmegelőzés.

1.1.4. A kriminológia helye a bűnügyi tudományok rendszerében

A bűnöző emberi magatartást számtalan tudományág vizsgálja. Kezdetben a klasszikus büntetőjogi szemlélet a bűnözéssel kizárólag mint jogi jelenséggel foglalkozott, s ennek folyományaként minden más bűnügyi tudományág ehhez a szerephez igazodott és csak mint mellék- vagy segédtudomány jöhetett szóba. Mára ez a megközelítés jelentősen változott, és általánosan elfogadott nézet szerint a bűnügyi tudományok egész rendszere együttesen törekszik a bűnözés visszaszorítására, s ennyiben valamennyinek közös a tárgya és a célja, a különbség csak abban ragadható meg, hogy nézőpontjaik és módszereik karakterisztikusan eltérnek egymástól.

Ha a rendszeren belül a kriminológia helyét keressük, akkor célszerű a bűnügyi tudományokat annak a distinkciónak mentén megkülönböztetni, hogy mennyiben normatív alapú a szemléletük.

Eszerint[1]:

1. ábra.

1.1.4.1 A kriminológia és a jogi bűnügyi tudományok

A kriminológia és a büntetőjog módszereinek különbsége, hogy míg a büntetőjog tudomány dogmatikai, történeti, filozófiai, jogszociológiai eszköztárral dolgozik, addig a kriminológia nagy általánosságban empirikus adatgyűjtési módszerekkel, melyeken belül megtalálhatók a szociológiai, pszichológiai és egyéb megközelítések.

A büntetőjog emberi magatartásokat értékel, normákat alkot. A büntetőjogász jó értelemben vett, rendszerben gondolkodó dogmatikus. Legfőbb feladata a jogállamiság: a társadalom védelme a bűnözőktől, de egyúttal a bűnözők védelme is az állam büntetőjogi definíciós hatalmától az anyagi és az eljárási jog szabályaival.

A büntetőjogász rendszeralkotó, de rendszere, amennyiben van hatályos büntetőjogszabály, mindig relatíve zárt, és kész. Ezzel szemben a kriminológus nyitott rendszerrel dolgozik. Nincsenek még csak időlegesen lezárt problémái sem, hisz mind az emberi magatartások, mind pedig az ezekről szerzett ismeretek folyamatosan változnak, gyarapodnak. Hivatásos kételkedő, problémákon töprengő. Feladata a bűnözés megismerésén túl épp a büntetőjog és a büntető igazságszolgáltatás hatékonyságának kontrollja. Számára a büntetőjog csak ultima ratio. Sokkal inkább szeretné, ha erre egyre ritkábban kerülne sor, inkább kedvelné az informális kontrollt, a jól működő családokat, szomszédságot. (Azzal együtt, hogy tisztában van ezen informális kontroll jogállami fogyatékosságaival is, hogy például akár lincsbíráskodáshoz is vezethet.)

1.1.4.1.1. A büntetőjog önfejlődése és a kriminológia

I. Klasszikus büntetőjogi iskola

A felvilágosodás korának egyik nagy közjogi vívmánya épp az volt, hogy megszűnt a feudális jogi önkény, és immár minden polgár azonos szabadsággal és jogokkal bírt.

Az ebben a korban kialakuló klasszikus büntetőjog alapvetően retrospektív szemléletű volt, a megtörtént bűntettre, a bűncselekmény súlyára összpontosított. A hangsúlyozottan jogállami megközelítés (törvények előtti egyenlőség) a büntetéssel (a benne rejlő rossz okozásával) azt a társadalmi egyenlőtlenséget akarta reparálni, melyet a bűncselekmény kiváltott. Mivel a bűncselekményt a szabad akaratából cselekvő egyenlő polgár követte el, a büntetésnek még nem a reszocializálás volt a célja, hanem sokkal inkább az elrettentés és a megtorlás.

Ebbe a felfogásba csak az a jogfilozófiai megoldás illett, amely minden bűnelkövetőben az „egyenlő” embert látta, s emiatt a büntetőjog nem igényelt differenciáltabb „kriminológiai” szemléletmódot.

II. A cél – racionális büntetőjogi iskola

Amikor a XIX. század végére már a törvény előtti egyenlőséget senki sem akarta kétségbe vonni, az már természetes értékké vált, ugyanakkor ez emelkedő bűnözés a korábbi klasszikus büntetőjogi iskolát is folyamatos új kihívás elé állította, megváltozott az államról vallott felfogás. Ebben a korban már az állam aktív szerepet kellett hogy vállaljon a társadalmi fejlődés zavartalan biztosításában, így a népoktatással a kívánatosnak tartott szocializációban, a megszerveződő rendőrségekkel, vagy hatékonyabb büntetőjogi fellépéssel a társadalmi kontrollban. A visszafogott, liberális jogállam (az „éjjeliőr-állam”) helyét átvette a beavatkozó, később a mindenható állam.

A beavatkozó állam modellje azonban szükségképp másfajta büntetőjogi szemléletet és eszköztárat igényelt. A Franz von Liszt-féle „összbüntetőjogi” felfogás célszerűség által vezérelt, racionális irányultságú, ezen túlmenően prospektív szemléletű. Már arra is figyel, hogy a megbüntetett bűnelkövető a jövőben a társadalomra nézve milyen veszélyt hordoz.

Csak azt kívánja büntetni, akit nem lehet megjavítani. Ennek az új paradigmának pedig már tapasztalati ismeretekre volt szüksége arról, hogy kiket, mivel és hogyan célszerű büntetni azért, hogy a mindenható(nak hitt) állam ezen a téren is betölthesse szerepét. És ez az információs forrás a kriminológia lett.

III. A megelőzés-orientált büntetőjog

Mivel a mai gondoskodó-szociális állam felfogásába a büntetőjog úgy illik bele, mint amelynek meg kellene óvnia a polgárok személyét és javait a bűnözéstől, ennélfogva a büntetőjog bűnmegelőző jellege különös hangsúlyt kap. (Lásd a problémakör büntetőjogi megközelítésű összefoglalását. Nagy Ferenc, 2004. 35–42. o.) A kriminológia már a „büntetőjog alapjait kutató tudománnyá” kezd válni (Hassemer, 1993. 34. o.). Mindenesetre az, hogy a büntetőjog instrumentáriuma újabb eszközökkel bővül (otthoni őrizet, mediáció, tettes-áldozat kiegyezés), így szemlélete egyre inkább figyelembe veszi a megbüntetett tettes személyiségváltozását, vagyis egyre inkább a jövőbe tekintő, értelemszerűen egyre inkább feltételezi és igényli a kriminológia empíriáján nyugvó visszacsatolásait.

1.1.4.1.2. A büntetőeljárás-jog

A büntetőeljárás-jog határozza meg azokat a feladatokat, de egyúttal korlátokat is, amelyeknek feltételében lefolytatható a bűncselekmények felderítése és az elkövető felelősségre vonása.

A büntetőeljárás-joggal való kapcsolata sokkal konkrétabb. A kriminológia vizsgálja a büntetőeljárás-jogi jogszabályok hatékonyságát, az egyes jogintézmények célszerűségét, és ebbéli minőségében a jogalkotás és a jogalkalmazás fejlődésének adatszolgáltatója.

1.1.4.1.3. A büntetés-végrehajtási jog

A büntetés-végrehajtási jog a büntetőeljárás keretében kiszabott jogerős büntetések, illetve alkalmazott intézkedések végrehajtásával, végrehajtási feltételeivel kapcsolatos feladatokat, az elítéltek és az állami szervek jogait és kötelezettségeit szabályozza. A kriminológia a már említett pönológiai kutatások révén kapcsolódik a büntetés-végrehajtási joghoz, ami azt jelenti, hogy az egyes szankciók alkalmazásának hatékonyságát vizsgálja, figyelemmel a speciális prevencióra.

1.1.4.2. A kriminológia és a nem jogi bűnügyi tudományok

1.1.4.2.1. A kriminológia és a kriminalisztika

„A kriminalisztika lényegét tekintve bűnügyi nyomozástan, azaz a bűnügyi tudományoknak az az ága, amely a bűncselekmények felderítésének és bizonyításának eszközeit és módszereit tárja fel és rendszerezi elvi és gyakorlati szempontból egyaránt.” (Tremmel F.–Fenyvesi Cs., 1998. 19. o.)

A két nem jogi bűnügyi tudományágban számtalan közös vonás fedezhető fel. Mindkettő ténytudomány abban az értelemben, hogy a bűnözés valóságjelenségeit kutatja. Céljaik is közösek: a társadalomnak a bűnözéstől való védelme. Konkrét kutatási területük vonatkozásában azonban már megmutatkoznak a különbségek. Míg a kriminológia mozgástere a kriminológiai bűncselekmény-fogalom széles terrénuma, addig a kriminalisztikáé inkább a büntetőjogilag értékelhető emberi magatartás, tehát lényegében a büntetőjogi bűncselekmény-fogalom sokkal egzaktabb meghatározott köre.

Különbség fedezhető fel abban is, hogy míg a kriminológia egyebeken túl a bűnözés okait keresi, addig a kriminalisztika a bűncselekmények tényállási elemeinek felderítését és bizonyítását szolgáló legmegfelelőbb eszközöket és módszereket kutatja. A legmarkánsabban azonban mégis a módszertani apparátusukban térnek el.

A kriminálstratégiában vagy a krimináltaktikában kevésbé, de a kriminalisztika harmadik meghatározó területén, a krimináltechnikában – épp a bűncselekmények konkrétsága miatt – már markánsan jelen van az egzakt természettudományos eszköztár, mint például a genetika vagy a ballisztika.

1.1.4.2.2. A kriminológia és a kriminálpszichológia

A kriminálpszichológia a lélektani tudományok önálló szakágazata, amelynek vizsgálati területei: a kriminalisztikai pszichológia, a kriminológiai pszichológia és a büntetés-végrehajtási pszichológia. Közülük az utóbbi kettő kapcsolódik a kriminológiához. A kriminológiai pszichológia „az egyén kriminális tevékenységét, antiszociális személyiség-struktúráját és a bűnözés társadalomlélektani meghatározottságát helyezi vizsgálódásának fókuszába.” (Münnich I., 2006. 311. o.) Amíg tehát a kriminológia a bűnözéssel mint társadalmi jelenséggel és a bűnelkövetéssel mint egyéni cselekménnyel foglalkozik, addig a kriminológiai pszichológia az utóbbira koncentrál. Ugyanakkor azonban a kriminológia a bűnelkövetővé válás magyarázata, a bűnelkövető személyiségének vizsgálata során a kriminálpszichológia, ezen belül a kriminológiai pszichológia megközelítésmódját, elméleteit, módszereit alkalmazza.

A büntetés-végrehajtási pszichológia a „szabadságvesztés pszichés következményeivel, azok felszámolásával, illetve általában a rehabilitáció, a reszocializáció és a börtön elzárt belső világának szociálpszichológiájával foglalkozik.” (Münnich I., 2006. 311. o.) A kriminológia – hasonlóan a büntetés-végrehajtási jog esetében – a pönológia révén kötődik a büntetés-végrehajtási pszichológiához. Utóbbi módszereit, kutatási eredményeit felhasználja az egyes büntetőjogi szankciók alkalmazásának hatékonyságára irányuló vizsgálatoknál.

1.1.4.2.3. A kriminológia és a kriminálpedagógia

A kriminálpedagógia a pedagógiának a bűnelkövetők, különösen a végrehajtandó szabadságvesztésre, javítóintézeti elhelyezésre ítéltek nevelésével, átnevelésével foglalkozó részterülete. A kriminálpedagógia a nevelési programok kidolgozása során figyelembe veszi a kriminológiakutatások eredményeit. A kriminológia pedig az egyes nevelési programok hatékonysági, értékelő vizsgálatával segíti a kriminálpedagógiát.

1.1.4.3. Kriminológia és kriminálpolitika

Mint az a szemléltető 1. ábrából is kitetszik, értelmezésünk szerint a különböző, mind a jogi, mind pedig a nem jogi bűnügyi tudományok közös célja a helyes kriminálpolitika kialakítása.

A kriminálpolitika optimális bűnözési kontroll segítségével egyidejűleg akarja megvédeni a polgárt a bűnözéstől, de a bűnelkövetőt is meg akarja óvni az állam túlhatalmától, vagy a társadalom önkényétől. Ennek érdekében alkotó módon befolyásolja a társadalmi állapotokat, a közgondolkodást, és végső soron a jogalkotást és – alkalmazást. Vagyis álláspontunk szerint a bűnügyi tudományok rendszerét mint egy állandóan mozgásban levő organizmust kell értelmezni. A folyamatos működés lényegében egyúttal egy állandó visszacsatolás is, mely az optimális problémamegoldások alkalmazásával a permanens büntetőjogi reformot szolgálja. Ebben a folyamatban a kriminálpolitika meghatározó szerepet visz, melyben a kriminológia tapasztalati eredményeire is támaszkodik. Ahogy Földvári fogalmaz: „A jövőre irányuló feladat-meghatározás elengedhetetlen feltétele megbízható, igazolt ismeretek birtoklása arról, mi van – ezt követően dönthető el, mi legyen. Az első megállapítás a kriminológia, a második a kriminálpolitika feladata.” (Földvári, 1987. 26. o.)

1.1.5. A kriminológia helye és szerepe a társadalomban

A bűnözés virtuálisan mindig jelen van a lakosság hétköznapi életében – és szerencsére ritkábban –, még a napi gondjaiban is. A téma különleges, izgalmas volta miatt az emberek fantáziájában, szórakozásában, olvasmányaiban, szorongásaiban, érdeklődésében úgyszintén. Emiatt írók, újságírók, tömegtájékoztatási szakemberek, érzékelve a nagyfokú érdeklődést, ugyancsak jelentős figyelmet szentelnek a bűnözésnek. Mivel ezek a szakemberek nem kriminológusok, a témafeldolgozásuk szükségképpen nem tudományos. Stílusuk, bemutatási módjuk érzelmi megközelítésű, féligazságokkal teli, ennél fogva jelentősen hozzájárulnak, hogy befogadóik, a lakosság félreinformált legyen.

Mivel a bűn mint téma kétségkívül hordoz valami mágikus vonzerőt, melyet a szenzációt kereső alaposan ki is használ. Ezzel szoros kölcsönhatásban az általános életfélelmek részeként a lakosság egy részében kialakuló szorongás (Korinek, 1995. 78. és köv. o.) egy olyan veszélyt is jelent, hogy szélsőséges, meggondolatlan, vagy csak egyszerűen utópista politikusok a bűnözőkben és a bűnözésben mutassanak rá arra a veszélyre, ami szerintük a lakosságot fenyegeti, és amelynek elhárításával, többnyire radikális fellépések kilátásba helyezésével biztos szavazótábort lehet nyerni.

Mindezek után van egy diszkreditált tudományág a kriminológia, mely örökké többfrontos harcban áll a tömegtájékoztatás szenzációkeresésével, a meghaladott kriminálpolitikai elveket valló és gyakran előítéletes lakossággal és a demagóg politikusokkal, akiknek a bűnözés még valahol kapóra is jön a választások megnyeréséhez.

A kriminológia tehát valami olyasmivel foglalkozik, amiről szinte mindenkinek van véleménye, de tételeit, állításait rendre diffamálják, hatékonyságát megkérdőjelezik, vagyis némi túlzással, egy alaposan félreértett tudomány.

A vázolt, nem túl rózsás helyzet legfeljebb a problémakör nehéz voltát jelzi, de más, derűlátóbb megközelítésben úgy is felfogható, hogy a kriminológia egy közérdeklődésre joggal számot tartó kutatási területen igyekszik feladatát teljesíteni, azt hogy közvetítenie kell tudományos ismereteket, tanácsokat, ajánlásokat adni a bűnözés, a bűnözés elleni fellépés kérdéseiben a politika és a „közember” számára.

Mindehhez hozzá kell tenni, hogy a kriminológia – épp azért, mert megközelítése egyidejűleg „ember”- és társadalomtudományi – nem képes olyan egzaktságú törvényszerűségeket kimondani, mint az a természettudományokban elvárható. Tételei valószínűségi állítások, olyanok, amelyek helytől és időtől függően is változnak, vagyis nagyon gyakran csak feltételezések, olyan elképzelések, melyekről esetleg a jövőben kiderül, hogy nem (vagy nem úgy) következnek be.

Összességében tehát a kriminológia egy olyan nem tökéletes tudomány, amelytől sokat vár el a társadalom. Az elvárásokra adott feltételes válaszai nem mindig bizonyulnak igaznak. De még ha igazak is az ajánlások, javaslatok, azokat a társadalom és reprezentásai nem mindig fogadják meg, mert a társadalom elé tartott tükörbe való belepillantás nem mindig örömteljes. Vagyis a kriminológia társadalomban betöltött szerepe meglehetősen ellentmondásos és bonyolult.

Amit azonban bizonyossággal állíthatunk, T. Peterset idézve, hogy korunkban a „kriminológia egyszerre oktatási program, interdiszciplináris tudományos kutatási terület és a politikaformálás egyik ösztönző forrása.” (Peters, T., 2006. 10. o.)

Forrásmunkák

Adler, F.–Mueller, G. O. W.–Laufer, W. S. (2000): Kriminológia. Osiris, Budapest

Beck, U. (2003): A kockázat-társadalom. Út egy másik modernitásba. Andorka Rudolf Társadalomtudományi Társaság, Századvég Kiadó, Budapest

Bock, M. (2001): Kriminologie. Weinheim–Basel

Földvári J. (1987): Kriminálpolitika. KJK, Budapest

Garland, D. (2002): Of Crimes and Criminals. The Development of Criminology in Britain, in Maguire, M., Morgan, R., Reiner, R., (szerk.): The Oxford Handbook of Criminology. 3. kiadás. Oxford University Press, Oxford. 7–50. o.

Gönczöl K. (1980): A visszaeső bűnelkövetők tipológiája. KJK, Budapest

Hassemer, W. (1993): Kriminologie und Strafrecht, in Kaiser, G; Kerner, H-J.–Sach, F.–Schellhoss, H. (szerk.): Kleines kriminologisches Wörterbuch, 3. kiad.

Irk A. (1912): Kriminológia I. Krimináletológia. Budapest

Jehle, M.–Egg, R. (1986): Anwendungsbezogene Kriminologie zwischen Grundlageforschung und Praxis. Wiesbaden

Kaiser, G. (1993): Kriminologie. Aufl. 9., München

Kerezsi K. (2003): A kriminológia és a büntető politika kapcsolata, in: Kriminológiai Tanulmányok, 40. Szerk.: Irk Ferenc. OKRI, Budapest, 121–159. o.

Korinek L. (1995): Félelem a bűnözéstől. KJK, Budapest

Korinek L. (2002): A kriminológia fogalma, feladata, helye a társadalomban és a bűnügyi tudományokban. Pécs, JURA, 2. sz. 59–67. o.

Kürzinger, J. (1982): Kriminologie. Stuttgart, München

Mannheim, H. (1972): Pioneers in Criminology. Montclair–New Jersey

Münnich I. (2006): Kriminálpszichológia, in: Alkalmazott pszichológia. Szerk.: Bagdy Emőke–Klein Sándor. Edge 2000 Kiadó, Budapest. 310–329. o.

Nagy F. (2004): A magyar büntetőjog általános része. Bővített, átdolgozott kiadás. Korona Kiadó, Budapest.

Peters, T. (2006): The Academic Status of Criminology. A Stockholm Prize in Criminology átadása alkalmából rendezett konferencián tartott előadás. Stockholm, 2006. június 15. Kézirat.

Pinatel, J. (1968): Synthèse criminologique. Criminologie en action. Montreal

Renzetti, C. M. (2002): Criminology, in: Levinson, D., (szerk.) Encyclopedia of Crime and Punishment. 433–437. o.

Sajó A. (1986): Látszat és valóság a jogban. KJK, Budapest

Schwarz, M. D. (2002): Critical Criminology, in: Levinson, D., (szerk.) Encyclopedia of Crime and Punishment. 437–440. o.

Schwind, H-D. (1997): Kriminologie. Aufl. 8. Heidelberg

Szabó A. (1980): Bűnözés-ember-társadalom. KJK, Budapest

Szabó D. (2003): Az antropológiától az összehasonlító kriminológiáig. Belügyi Szemle, 2–3. 17–30. o.

Tremmel F–Fenyvesi Cs. (1998): Kriminalisztikai tankönyv és atlasz. Pécs

van Swaaningen, R. (1998): Critical Criminology on the European Continent: Its History, Rise, Fall and Resurrection. European Journal of Crime, Criminal Law and Criminal Justice, Vol. 6/1, 41–54. o.

Vermes M. (1971): A kriminológia alapkérdései. KJK, Budapest

Vigh J. (1998): Kriminológiai alapismeretek. Nemzeti Tankönyvkiadó, Budapest

Ellenőrző kérdések

1. Sorolja fel az alapvető kriminológia paradigmákat?

2. Ismertesse a kriminológia tankönyvi fogalmát!

3. Mit értünk a bűnözés fogalma alatt a kriminológiában?

4. Melyek a kriminológia feladatai?

5. Melyek a kriminológia kutatási részterületei?

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.