Nemere István

Mr. MC

Kiadó: Adamo Books

(5540 Szarvas, Gyóni Géza utca 11.)

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: Pavuk Péter

Copyright © ADAMO BOOKS, 2013

ISBN 978-615-5408-86-1

Borítót készítette: Janka Tamara

© Nemere István, 2013

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ RÉSZ

KÜLÖNLEGES KÖRZET

EGY

London

Május 19.

Mark Tenhof az ablaknál állt és a Temzét nézte.

A víz szürke volt, csöppet sem érdekes. De ami a folyón zajlott! Azt órákon át tudta volna nézni. Ha nem kellene dolgoznia, itt állna sokáig. És most, ha csak pár percre is, de felejteni látszott az irodát és mindazt, ami őt körülvette, immár néhány éve.

Mark látta a folyón gyorsan haladó hajókat, meg a túlsó parton felmagasodó London’s Eye-t, a város szemének nevezett hatalmas óriáskereket, amely sokszemélyes kabinokat emelt a magasba. Egyszer nem is bírta megállni, lement és befizetett egy körre. Lélegzetelállító volt a látvány, a várost olyan magasról még nem látta.

De most itt volt, ezen a parton, a valóságos életben, felejtenie kellett az álmokat, legalább egy kis időre. Mark lassan elfordult a látványtól, bár nehezére esett. Várta a munka. Az üvegfalon keresztül a titkárnő intett neki és mutatta, hogy vegye fel a telefont, a hármas vonalon.

— Hello, Sean? Bocs, hogy zavarlak, de azért kerestelek, mert valami nem stimmelt a legutóbbi hamburgi konténeres szállítmánnyal. Tudom, azért küldtétek oda mind a tizenöt konténert, mert azt az árut Kelet-Európába szánták, fölösleges volt hát Sanghajból Londonba irányítani. Tudom, Hamburgban várták a szállítmányt, azóta úton is vannak vele, országúton. De tizennégy és fél konténerben edzőcipők voltak, mind ugyanaz a fajta, de félkonténernyi meg barna félcipő, ami ugye egészen más…

Sean elmagyarázta a távolból, hogy úton van már egy következő szállítmány ugyanabból a kínai cipőgyárból, azok meg jobbára barna férfi félcipők. Ha az utolsó konténer félig telt csak meg, és ugyanazok ugyanide küldenek egy másik szállítmányt, akkor a félkonténernyi üres teret kitöltötték a következő szállítmány egy részével. Minek hajózta volna körbe a fél Földet egy konténer, amelyik nincs telepakolva?

— Ez remek magyarázat, megpróbálom elsütni a hamburgi vámosoknak. Mindjárt hívom az ottani emberünket. Hol vagy most, Sean?

— Szingapúrban készülődöm a hongkongi útra. Négy nap alatt összesen tizenegy gyárat kell végiglátogatnom, és eldönteni, melyikkel szerződjünk. Ezek főleg ruhákat gyártanak, meg sportszereket.

— Mit tudsz a többiekről?

— Kevin is ebben a szállóban volt még tegnap, akkor elrepült Pekingbe. Tudod, egy ismert mondás szerint végső soron minden út Pekingbe vezet…

— Én ezt Rómával hallottam.

— Az még a múlt évezred volt, Mark. Fred már eleve ott van, a kereskedőházunk napról napra közelebb van a megvalósításhoz.

— Még jó, hogy Marthe itthon van… — Mark az üvegfalon túl ekkor pillantotta meg az asszonyt. Jött a maga terebélyes termetével, nagy hajkoronájával. Gyorsan félbeszakította barátját és üzlettársát:

— Nem akarsz beszélni anyáddal? Éppen most jön.

— Nem, nem! Szingapúr olyan szép látványt nyújt, nem akarom elrontani azzal, hogy közben az anyám hangját hallom a fülemben. Ha nincs más, akkor befejeztem. Csáó, Mark! — és a vonal megszakadt. Marthe Fergiss ekkor lépett be az ajtón:

— A titkárnőd mondta, hogy éppen Seannal beszélgetsz…

— Már befejeztem — vágta rá Mark, és egy csöppet sem jött zavarba. Mindenki tudta a cégnél, hogy az öt társtulajdonos — Mark, Sean, Kevin, Fred és Marthe, Sean anyja — között nem egyöntetű a szeretet, nem mindnyájan kedvelik egymást. Sőt vannak, akik kifejezetten nem kedvelik a másikat. Nos, Marthe volt az, akiért a négy fiatalember nem rajongott, beleértve saját fiát is. Marknak is voltak ellenérzései. Marthe az életben és az üzletben is meglehetősen erőszakos volt. Sikeres ugyan, de erőszakos, és ezt nem mindenhol díjazták. Itt a cégnél is meg kellett gondolni, hogy hová küldik őt üzletet kötni. Még a legjobb az volt, ha az asszony itt maradt az irodában és telefonon bonyolította a faktorház ügyeit.

Amikor pár éve összeálltak, Markot meglepte, hogy éppen őt, a legfiatalabbat választották meg főnöknek. Addig is dolgozott a kereskedelemben, de hát nagyon fiatal és naiv volt még. Mostanra persze dörzsölt lett ő is, mint mások. Egy faktorház mindent vesz és elad, minden árut közvetít. Informátoraik ültek szerte a világban, a legtöbben éppen Kínában. Onnan szerezték be a legtöbb árut, amit aztán továbbadtak. Az a tizenöt konténer edzőcipő, amely Hamburgból már úton volt kelet felé, szintén az ő közvetítésükkel kerülhet az eladó cégekhez. De a faktorház árult brazil fát, óceániai foszfátot, kínai nikkelt, dél-afrikai és chilei rezet; árult nyersolajat mindig ötven centtel olcsóbban hordónként, mint mások, igaz, nem nagy tételben. Ha az informátorok észrevették, hogy valahol Argentínában egy cég nem tudja eladni konfekciótermékeit — gyakran éppen az olcsó kínai konkurencia miatt –, akkor jött a londoni Teferma Factory és keresett rá vevőt. Olcsóbban megvásárolta, majd elvitte oda, ahol az új vevő várt rá, természetesen a fuvardíjat is kasszírozta. A „Teferma” a Tenhof, Fergis és Marthe nevekből állt össze.

Mark látta, hogy mindjárt öt óra van. A délután lassan ment át alkonyatba, megnőttek az árnyékok. Akkor jelentkezett egy emberük a mexikói Vera Cruz-ból. Felajánlottak neki egy kisebb hajórakomány olajat, összesen talán, ha negyvenezer hordónyit. Azt mondta, londoni idő szerint éjfélig tudja tartani az ajánlatot, addig a hajó sem megy ki a kikötőből. Markot nem érdekelte, hogyan és miért kell most eladni egy kisebb tankhajó rakományát; ennek sok oka lehet, például villámgyorsan tönkrement az a kisebb texasi vagy mexikói olajcég, vagy meghalt a tulajdonos, vagy a tőzsdén vészesen esni kezdtek a részvényei. Utána akart nézni a rotterdami tőzsdén, de az meg éppen bezárt. Két emberét is ráállította a feladatra, és Marthe már régen hazament, amikor este háromnegyed nyolckor végre sikerült vevőt találni az olajra, méghozzá nem is messze: Panamában valakinek éppen olajhiánya támadt…

Mark este nyolckor hagyta el az irodát. Már csak a takarítók voltak ott, meg egy fiatalember, aki éppen őrá várt. Nyíltarcú, rendes ember volt. Annak látszott. Amikor Mark leliftezett a földszintre — az épületben vagy harminc másik cégnek is voltak irodái –, az egyik padon üldögélő férfi felállt és keresztezte az útját:

— Mr. Tenhof!

Nem kérdezte. Tudta, hogy kire vár. Mark kissé elcsodálkozott. A fiatalember — talán egyidős lehetett vele, de nem akart bizalmaskodni, nem tegezte le — üzletemberként viselkedett, bár amikor kiderült, hogy mit árul, Mark már nem szívesen adta volna neki ezt az elnevezést.

— Ne kérdezze a nevemet. Ebben az irodaházban dolgoztam még pár hete is. A telefonvonalak karbantartása volt a dolgom.

Marknak kellemetlen sejtése támadt. Közben mentek egymás mellett. A biztonsági kamerák — amelyek láttak és rögzítettek mindent a nagy épület folyosóin, sőt a környékén is — közömbösen néztek hideg üvegszemükkel. A két férfi lassan kisétált a képből. Odakünn már sötétedett, de az apró parkot számos kisebb-nagyobb lámpa világította meg.

— És mi közöm ehhez, Mr…?

— A nevemet nem mondom meg, említettem az előbb. Nincs is rá szüksége.

— Zsarolni akar?

— Fordított a helyzet, Tenhof úr. Másokról tudtam meg igen kellemetlen dolgokat, és ezeket az infókat szeretném önnek eladni.

— Miből gondolja, hogy érdekelnek, és hogy pénzt adnék értük?

— Mert ha nem szerez róluk tudomást, hamarosan kitörheti a nyakát. Helyesebben, mások kitörhetik az ön nyakát, szándékosan, gyorsan, hatékonyan.

— Fenyeget…?

— Nem én, hanem mások fenyegetik önt. Én kívülálló vagyok, aki szinte… mondjuk így: majdnem véletlenül szereztem tudomást az ügyről. Tudja, aki egy akkora épületben bele-belehallgat a telefonokba, mert tényleg ellenőriznie kell a vonalakat, vagy azok minőségét működés közben, hall ezt, azt, amazt. Főleg ha sokan, éppen a mobiltelefonok lehallgatásától tartva, a stabil vonalakon beszélik meg a rázósabb dolgokat… De zárjuk rövidre: felfoghatjuk úgy is, hogy az információk, amiket felajánlok egy nem is túl nagy összegért, önnek sokat, nagyon sokat érhetnek. Amit erre a lemezre felvettem az elmúlt két hónap során, az életét és a vagyonát mentheti meg, uram.

— Nem győzött meg.

— Akkor most fogom meggyőzni — találomra megpörgette az olcsó kis lejátszót. És az éjszakában, igen jó minőségben hallotta meg Marthe hangját:

— …nem kell megvárnunk, míg Mark elkezd gyanakodni. Ha Peking megtudja, hogy valami kiszivárog, felelőst keres. Hát remélem, nem mi leszünk azok.

— És mi legyen vele? — kérdezte Sean. Ő volt, semmi kétség.

— Miért törődnénk ezzel? Ha emlékszel, eleve azért tettük meg főnöknek.

Az idegen odébb pörgette a szalagot. Most Fred és Kevin beszélgettek:

— A felszín alatt jól megy minden. Marthe nem szólt semmit?

— Nem, miért szólt volna? Egy faktorház tevékenységébe minden belefér. Ne feledd, ő akarta a legjobban, hát most örül.

— És mi van Markkal?

— Villámhárítónak jó lesz. Egy darabig.

A szerkezet elhallgatott. Mark nem hitt a fülének, és most, a csöndben hajlamos volt azt hinni, hogy az előbb csak képzelődött. De az idegen ott magasodott mellette, néma felkiáltójelként. És érződött, hogy abban a szerkezetben még van néhány ilyen beszélgetés. Vagy nem csak néhány? A férfi, mintha a gondolataiban olvasna, megjegyezte:

— Ötvennyolc perc, és nincs holtidő. Mindegyik beszélgetésben önről van szó, vagy önről is. Mind a négy társa benne van… valamiben. Hogy miben, önnek kell kiderítenie. Valamit kitaláltak és csinálnak úgy, hogy önnek fogalma sincs róla. Közben folyton számolnak azzal a lehetőséggel, hogy önnek vége lesz, sőt talán azzal is, hogy önt el kell majd tenni láb alól.

Különös este következett. Mark hazament a lakására és négyszer egymás után meghallgatta a felvételeket. Nem ivott semmit. Nem is evett. Olyan nyugtalan lett, hogy a torkán nem ment volna le sem étel, sem ital. Feküdt a bevetett ágyon, aztán járkált fel és alá, megint meghallgatta, ülve, állva, fekve.

Már túl volt az első kétségbeesésen, csalódáson, haragon. Csak a nyugtalansága nem múlhatott el. Legalább tizenhat, egyenként párperces beszélgetést vett fel az ismeretlen hallgatózó. Nem lehettek kétségei, hogy az ő négy üzlettársa beszél a lemezen. Bizonyára beszéltek másról is, nem csak róla. Az idegen azonban úgy válogatta ki, vágta össze, hogy a lényeg legyen ott mindig. És tényleg ott volt.

Amikor éjfél körül összegezni akarta a dolgokat, rájött, hogy egyszerre sokat és keveset tud. Az világos volt, hogy a másik négy üzlettársa, akiket a barátainak hitt egészen máig — Marthe, a fia Sean, meg a másik kettő, Fred és Kevin — összebeszéltek a háta mögött. És ez a sajátos állapot azóta is tart. Azok négyen folyton művelnek valami mást. De hogy mit, azt Mark nem tudta, nem tudhatta. Homályos célzások voltak csupán a felvételeken, vagyis a dolog annyira illegális lehet, hogy még egymás között sem nevezik meg soha. Látszott, mégis tartottak valamiféle lehallgatás veszélyétől. Bár nem hittek benne, mert azért csak megemlítették a dolgot. Nevezték „annak”, meg hívták így: „ami a felszín alatt van”, de volt, hogy simán annyit mondtak rá: „amiről nem beszélünk”. Igen, az, amiről nem beszéltek, remekül ment, és sokat kerestek rajta.

Amikor tehát Mark végiggondolta, mit tudott meg most, több dologra derült fény. Az egyik, és most a legfontosabb az volt, hogy a társai becsapták őt. És nem mostanában, hanem már jó ideje megy a dolog. Lehet, hogy eleve azért lett ő a főnök, hogy egyszer majd elvigyen valami nagy balhét? Valami történik a háta mögött. Arra is következtethetett, hogy azok négyen éppen a Teferma Factory égisze alatt, de titkokban, lopva folytatnak valamiféle kereskedelmet. Akadtak ilyen félmondatok: „No, ez jól sikerült, ehhez képest a kínai cipők semmit sem hoztak a konyhára”, de olyat is hallott, hogy „ha ezt négyfelé osztjuk, és még legalább egy évig csináljuk, akkor milliomosok lehetünk”. Az volt Mark érzése, hogy ez az illegális üzletelés is Kínához kapcsolódik. Bár nem tudta, melyik beszélgetést mikor vették fel, és hol tartózkodtak éppen a beszélők, az ért voltak jelek, amelyek Ázsiát, és sokszor éppen Kínát valószínűsítették. A háttérzajok arrafelé egészen speciálisak. Mark maga is járt azon a területen, Ázsiában vagy hatszor, Kínában négyszer, csak az elmúlt évben is kétszer.

De igaza volt az idegennek abban is, hogy féltenie kellett az életét. Bár senki sem beszélt arról, hogy végezni akarnának vele, mégis ez a veszély fennállt. Mark egyszerre dühösen, és egy kis félelemmel vette tudomásul, hogy nem azért lett ő a cég ügyvezetője, főnöke, mert nála alkalmasabb nem akadt… pedig akkor mind a négyen ezt mondták! „Én meg elhittem” — dühöngött most.

Homályosak voltak a fenyegetések, vagy inkább a kilátások? „Villámhárítónak jó lesz, egy darabig.” És aztán?

Nem tudta, mit tegyen. Valami azt súgta, menjen a rendőrségre. De mit mondhatna nekik? Ha meghallgatják a felvételeket, nem értik meg a benne lévő célzásokat. Túl érzékenynek tartják majd őt, és persze elküldik a lemezzel együtt. Senki sem áll mellé, ez így nagyon kevés ahhoz, hogy a rendőrség bármit is lépjen. A lelke mélyén egyetértett a rendőrökkel, bármennyire is berzenkedett ez ellen. Ez túl kevés információ az egyenruhásoknak, „de még nekem is!” — tette hozzá gondolatban.

Közben az a kényszerképzete támadt, hogy a dolog nyitja talán Kínában lehet. Mi van, ha azok négyen valamit művelnek, amire a kínai üzlettársaik nem bólintottak rá? Vagy ha tudnak is róla, nem tetszik nekik? Valami kiszivárgást emlegetnek. Hirtelen számba vette, hol is vannak a többiek, és rájött: Marthe kivételével mindenki vagy már Kínában van, vagy oda tart, esetleg holnap meg is érkezik: Fred, Sean, Kevin. Már hajnalodott, és Mark még mindig nem aludt egy szemhunyást sem. Később felhívta saját irodáját. Még csak egyetlen titkárnő volt odabent, aki megnézte Marthe asztalán az asszony naptárát, és közölte: Marthe Fergiss asszony gépe éppen most indul Kínába, konkrétan Pekingbe…

Talán ez adta meg a férfinak az utolsó impulzust. Ha mind Kínába utaztak, nyilván azért, hogy azt a bizonyos ismeretlen, de minden bizonnyal illegális üzletet megkössék. Visszagondolva rájött, hogy az elmúlt két évben többször megesett ugyanez. Mindig azt mondták, hogy nagy elektronikai cikk-szállítmányt intéznek, vagy éppen különféle ügyek miatt utaztak mind Kínába. Egyik ruhákért ment, a másik kerti szerszámok százezres szállítmányát intézte, ami aztán később valóban meg is érkezett Európába… De vajon tényleg csak azért mentek oda? Nem másért? És miért nem mentek együtt soha Mexikóba, vagy Ausztráliába, vagy Mongóliába? Pedig onnan is importáltak, vettek és adtak mindenféle árukat.

Egyre erősebb volt a meggyőződése, hogy ha utánuk megy, talán valahogyan tetten érheti amazokat. Halvány remény volt ez, tele bizonytalansági tényezőkkel, de nem akarta feladni. Úgy érezte, ez az utolsó szalmaszál, amibe kapaszkodhat. „Majd ha már Kínában leszek, felhívom őket sorban, azt mondom, itthon vagyok Londonban, és egyre közelebb jutok valamelyikhez — hátha rajtakapom valamin. És ha egyikük a kezemben van, addig szorongatom és fenyegetem, míg el nem mondja, miről van szó…”

Egy kicsit úgy érezte magát, mint a mesebeli legkisebb gyerek, aki elindul, hogy megszerezzen egy királyságot… Éppen olyan kevés az esélye, de mert végül is a mesében a legény sikerrel jár, hát neki sem szabad kudarcot vallania.

KETTŐ

Új-Delhi

Május 20.

— Ön is csak Nanchangba kapott jegyet?

A kérdést a fiatal nő tette fel. Két perce ült le Mark mellé. A gép már megmozdult, miután az előző másfél órában várakozni kényszerült. Új-Delhi repülőterén elég sokáig tartott az üzemanyag-felvétel. Az utasok szinte kicserélődtek: sokan szálltak le és fel az óriásgépre.

A fiatal nő — talán lány volt még — érdekes európai-ázsiai keveréknek tűnt. Mark, aki a London-Kairó-Delhi útvonalat szinte végigaludta, most már fittebbnek érezte magát. Az előbb sikerült járkálnia is egy kicsit: friss, igazi indiai levegőt szívhatott be. Ám a gép most már a felszállópályán gurult. Egyre gyorsított, hogy aztán az éktelen rázkódás megszűnjön egy másodperc alatt. Máris a levegőben voltak. Mark sokszor repült már, de minden alkalommal a felszállást csodálta a legjobban. Az a soktonnás géptest, plusz benne az utasok és poggyászaik súlya! És mégis emelkedik, hogy hamarosan harmincezer láb magasan szálljon, miközben odakünn mínusz ötven fok van, no, ez egyszerűen hihetetlen. Mégis, a csoda valahol a világban percenként ismétlődött…

— Sajnos, én is. De én még Londonban.

— Lucy vagyok, Lucy Lopper — nyújtott kezet. Közvetlen volt, talán azért, mert éppen olyan fiatal volt, mint Mark. Vékony, de nem filigrán, fekete haj, fekete szem, középtermetű lehet, vélte a férfi, amikor a nő elfoglalta a Mark melletti, Delhiben megüresedett ülést. Lucy mosolygott, és még többet mosolygott a következő órákban is. Mégis, volt a szemében és legtöbbször az arckifejezésében is egyfajta komolyság, érettség, ami nem ütközött a mosolygásával. Valami keleti parfüm illata áradt felőle, nem túl agresszíven, de azért jól érezhetően terjedt szét a levegőben.

— Pekingbe tartott volna?

— Hát… azt hiszem… — Mark kis késéssel vette észre, hogy bizonytalansága érdeklődést keltett a lányban. Most gyorsan tréfával ütötte volna el: — Tudja, Kína olyan nagy, az ember néha nem is tudhatja, hogy hol köt ki.

Lucy a fejét rázta:

— Voltam már ott párszor, mindig dolgozni. Igaz, hogy nagy, de jó, ha az ember tudja, hová utazik.

— Keresem egy… nem is egy, hanem több… ismerősömet.

Zavarba jött, és Lucy ezt is észrevette. Kényelmesen elhelyezkedett az ülésében, kicsatolta az övét, és kíváncsian nézett a férfira:

— Nanchangig azért van még néhány órányi időnk. Meséljen nekem, miféle embereket keres? Kínaiakat, vagy..?

És Mark nem tudta, miért, de kezdte magát jól érezni. Nem kábították el semmivel, hiszen nem ivott a gépen. Lucy Lopper fekete szeméből nem érzett semmi ellenséges érzelmet, talán éppen ellenkezőleg. A lányt valóban érdekelte az ő sztorija. Hát miért is ne mondhatná el neki, ha más nem hallja? A legtöbb utas aludt körülöttük. És Mark is úgy érezte, meg kell osztania valakivel a titkait. A szülei Londontól távol éltek, az egy egészen másik világ: falu, behatárolt nézetek, világszemlélet, mint fél évszázaddal korábban. Ők is féltik a fiukat, minden bizonnyal, és ha most hallanák, mi történt vele, rögtön azt mondanák: „Fiam, hagyd ott a nagyvárost, ott csak rosszul járhatsz, még az életed is rámehet, gyere vissza, itt is találsz munkát…” Mark ott legbelül csak keserűen mosolygott. Hát az az isten háta mögötti vidék igazán nem neki való.

Mark beszélt, mert így remélte rendezni saját gondolatait is. Legalább volt egy hálás hallgatója, aki ritkán szólt közbe, legfeljebb néha-néha segített egy-egy szóval, találó megjegyzéssel. Lucyt tényleg érdekelte, mi történt véletlenszerű útitársával. Csak később — már Kína fölött repültek, hallották a hangosbeszélőből — jelentette ki Marknak, hogy a foglalkozása: újságíró.

— De nem efféle sztorikat írok meg, inkább gazdasági témákban vagyok otthon — oszlatta el a férfi esetleges gyanúját és félelmét. — Most is Pekingbe igyekszem egy nagy mezőgazdasági világkiállításra. A lapom egy cikksorozatot kért tőlem arról, hogyan sikerül a génmódosított növényekkel legyőzni az élelemhiányt a fejlődő országokban.

— Érdekes téma. — bólogatott Mark komoly képpel, de látva a lány szemében a vidám szikrákat, elnevette magát: — Ugyan már, minek játszom meg magamat? Fogalmam sincs a dologról, csak nem akartam butának látszani.

— Azzal, hogy így leleplezte magát előttem, csak jó pontokat szerzett — nevetett Lucy is. — Utálom, ha valaki úgy tesz, mintha értene valamihez. Mindig az jut eszembe, amikor valamelyik modern képkiállításon állnak a nézők egy-egy kép előtt és komolyan bólogatnak. Úgy tesznek, mintha értenék, sőt, a ravaszabbja meg úgy csinál, mintha tetszene, mintha a látványt egyenesen élvezné is..! Közben fogalma sincs az egészről, de mert a sznobok úgy tesznek, mintha ez tényleg művészet lenne, hát ők is átveszik a dolgot… Én nem szégyellem bevallani, hogy van legalább ötmillió dolog ezen a bolygón, amihez nem értek. De ettől még nem érzem magamat kevesebbnek másoknál, én ugyanis tudom, hogy nekik is megvan a maguk ötmilliója…

Pihentek egy kicsit. Mark csak annyit érzett, hogy kellemes dolog Lucy Lopper mellett ülni. Mintha nem csupán a lány egzotikus illata, de valami más is átszivárogna hozzá, belé. Nagyon jó érzés volt.

Már majdnem a célnál voltak — a gép érezhetően süllyedni kezdett, odakünn a nap már lement. Mivel nyugatról utaztak keletre, hiába volt Delhiben még koradélután, mire Nanchang fölé értek, itt már éppen beesteledett.

— És most mit fog tenni? — kérdezte Lucy.

— Megpróbálom egyenként levadászni őket. No, nem szó szerint. — magyarázta Mark — Körbetelefonálom az országot, és akit elsőnek megtalálok, vagy aki elég közel van most éppen, azt megközelítem, elkapom, és sarokba szorítom. Egy, csak egy vallomásra van szükségem. Ha kellően meglepem és megijesztem azt az egyet, elmondja, miről van szó. Akkor majd meggondolom, milyen lépéseket tegyek.

Lucy egy pillanatig nézte a férfit:

— Valami azt súgja, hogy maga a vesztébe rohan.

— Ugyan…! Alighanem üzleti ügy, de lehet személyes is. Becsaptak engem, ennyi.

— Ha éveken át csinálták, és mint mondja, ez valószínűleg jól jövedelmez nekik, akkor nem fogják egy tizenöt fogásos nanchangi vacsora mellett elmondani önnek, kedélyes hátba veregetések közepette.

Ez már Marknak is eszébe jutott. Vállat vont:

— Ha Londonban ülök és megvárom, míg hazaérnek, még a meglepetés sem szól majd mellettem, nem használhatom ki ezt az ütőkártyát. Itt, Londontól távol, talán biztonságban érzik magukat, legalábbis tőlem. Álmukban sem jutna eszükbe, hogy felbukkanok és felteszem a kérdéseimet.

— Maga tudja. De szerintem jobb lenne ezt a meccset valahol egy másik országban eljátszani.

— Kína is csak egy ország — mondta a férfi. A nő ránézett:

— Tényleg járt már itt néhányszor…? Nem úgy néz ki. Egy bizonyos szempontból ez az ország különbözik minden mástól. Adja isten, hogy ezt ne tudja meg.

A pilóta szólalt meg, közölte: tíz perc múlva leszállnak Nanchangban, ahol a hőmérséklet huszonkét fok és éppen esik az eső…