Rose Woods

Sorsodnak fonala

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

5540 Szarvas, Gyóni Géza utca 11.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-115-7

MOBI ISBN 978-963-387-114-0

Írta: Rose Woods

Berkesné Zombor Anikó

2014.

Borítót készítette: Martinák Csaba

Tördelte: Markó Richárd

Korrektor: Alapi Judit

© Rose Woods, 2016

TARTALOM

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Epilógus

Tudok egy kőrist,

neve Yggdrasil,

szép szál fehér fa,

nedvesség fürdeti.

Harmatot hullat

völgy-ölekbe:

örökzölden Urd

forrása felett áll.

Onnét e lányok,

titkok tudói,

hárman a tóból,

a fa tövéből.

Egyik neve Urd,

másiké Verdandi

– rúnákat róttak –,

Szkuld a harmadik,

tettek törvényt,

életre, halálra:

emberfiának

sorsot mondtak.

A völva jövendölése (Edda)

Prológus

A kislány – kisebbik húgát karjában tartva, a nagyobbikat maga után vonszolva – sietős léptekkel vágott át a harmat fürösztötte mezőn. Már messziről látta a tüzet, és tudta, hamarosan emberek között lesz. Csak reménykedni tudott abban, hogy jó emberek lesznek azok, kikre sikerült rábukkannia, nem pedig gonosztevők, akik tovább rontanak már amúgy is elkeserítő helyzetükön.

Testvérkéje mocorogni kezdett a karjában. Kényelmetlenül szoros volt neki a takaró, amibe nővére bebugyolálta, mikor útnak indultak, és a lány úgy gondolta, a pici lassan meg is fog éhezni. Másik húga is elfáradhatott már. Több kilométert megtettek az éjszaka folyamán. Apró lábaiknak ez a távolság ugyancsak megterhelő volt, ráadásul ő terhet is cipelt. De tudta, még egy kicsit ki kell bírniuk, különben az az ember rájuk fog találni, mielőtt segítséget kérhetnének.

Majdnem felzokogott a megkönnyebbüléstől, mikor a halványan pislogó fényt felfedezte. De most hirtelen megtorpant, amint meghallotta a sátortáborból kiszűrődő zajokat: kutyaugatás, edénycsörömpölés, halk beszéd és fütyörészés. És azok az illatok… Nagyot nyelt, mikor hangosan megkordult a gyomra. Ő és a húga előző nap délben ettek utoljára, mert csak a picinek hozott némi ennivalót, mikor elszöktek.

A lány vetett egy utolsó pillantást a mögöttük húzódó keskeny földútra. Az erdő, amit az ösvény kettészelt, összezáródni látszott a hátuk mögött, mintha igyekezett volna elrejteni a három menekülőt. De ő tudta, hogy azt, aki a nyomukban lehet, nem tartaná vissza némi fa és aljnövényzet, akkor sem, ha mégoly sűrű. Ám annak a gonosz embernek továbbra sem volt nyoma. Lassan kezdte elhinni, hogy sikerült megmenekülniük tőle.

Ahogy ott árcsorgott a húgaival, és próbálta összeszedni minden bátorságát, hogy beballagjon a táborba és segítséget kérjen, egy kutya futott oda hozzájuk. A lány először megrettent. Sokszor találkozott már dühös kutyával, amely megugatta, sőt, olyan is volt, ami egyszer megharapta. Már nem emlékezett rá, hol és mikor, csak a fájdalom rémlett neki, ami a harapást kísérte, és a vele járó félelem. De azóta annyi minden történt, hogy rövidke életének ez a kellemetlen epizódja teljesen homályba veszett.

Viszont arra nagyon is emlékezett, hogy sem a kutyákban, sem az idegenekben nem szabad megbíznia. Világ életében igyekezett ezt a szabályt betartani, amit a mama oly sokszor elismételt neki.
Igaz, végül mégsem egy idegen elől kényszerült menekülni.

Ez a kutya azonban nem olyan volt, mint amikkel korábban összehozta a sors. A kis keverék nagyon is barátságosnak tűnt, még csak el sem vakkantotta magát. Megállt, alig fél méterre előttük, majd leült, mintha azt akarná sugallni, hogy nem kell félniük tőle.
Okos, barna szemét egyenesen a lány arcára függesztette. A kutya felállt, sűrű farkcsóválás közepette tett egy lépést a három gyermek felé, majd ismét leült. Pár másodperc múlva megismételte a mozdulatot, majd újra és újra, míg egyszer csak már közvetlenül a kislány előtt ült, meleg, bizalommal teli tekintetét továbbra sem véve le róla.

A lány azon kapta magát, hogy mosolyogva nézi a rituálét.
Egy történet jutott eszébe, amit édesanyja olvasott neki régen, és ami egy kisfiúról szólt, akinek egy róka mondta el, hogyan kellene őt a fiúnak megszelídítenie.

Régen volt már, hogy a mama ezt mesélte, de most, a kutyát nézve, egy csapásra eszébe jutottak a róka szavai: „Először leülsz szép, tisztes távolba tőlem, úgy, ott a fűben. Én majd a szemem sarkából nézlek, te pedig nem szólsz semmit. A beszéd csak félreértések forrása.
De minden áldott nap egy kicsit közelebb ülhetsz...” [1]

Ez a kutya most megszelídítette őt.

– Találtál valamit, öregfiú? – kérdezte kedveskedve egy csendes, dörmögő hang a fák közül, ahonnan a kiskutya kifutott. Az állat a hang hallatán ismét megcsóválta a farkát, majd halkan felnyüszített.

A lány kicsi, vézna teste megfeszült, miközben azt figyelte, hogy a magas, hajlott hátú, ősz hajú, borostás, barna bőrű férfi kilépett az egyik vastag fatörzs mögül, amely addig eltakarta. Úgy tűnt, a férfi legalább annyira meglepődött, mikor meglátta őt, mint a lány maga.

A gyermek felnézett a kedves, ráncos arcba. Valami oknál fogva úgy gondolta, ettől az embertől nem kell félnie. Talán volt valami a vonásaiban, ami ezt sugallta neki, vagy az is lehet, hogy a kutya miatt érezte így. Elvégre, akinek ilyen kedves háziállata van, az maga sem lehet rossz. Nem tudta. Mindenesetre már nem félt tovább. Biztonságban volt. Mindhárman biztonságban voltak. Végre megmenekültek.

Kistestvére ismét megmoccant a karjában, majd nyöszörögni kezdett. A lány tudta, hogy a pici hamarosan vinnyogó sírásba fog, ételt, meleget és gondoskodást követelve az egyetlen módszerrel, ami rendelkezésére áll. Magához szorította a babát, hogy legalább a teste melegét megoszthassa vele, ha már mást nem tehetett érte. Közben továbbra is fogta másik húga kezét, aki nővére háta mögött keresett menedéket azon nyomban, mikor a kiskutya megjelent az erdő szélén.

– Hát, ti meg kik vagytok? – lépett közelebb hozzájuk az idős férfi. Sötét szeme jóindulatúan, kedvesen fürkészte a három csöppséget.

– Kérem! – szedte össze minden bátorságát a kislány, és szólalt meg nagy nehezen. A szája kiszáradt menekülés közben, a hosszú gyaloglás kimerítette, az átélt izgalmak és megpróbáltatások ereje legvégére sodorták őt. – Tudna nekünk segíteni?

Minden bizodalmát és kétségbeesett reménykedését a mozdulatba sűrítve az idegen felé nyújtotta kishúgát. A férfi tétovázás nélkül vette át az apró, meleg csomagot, és a takarót félrehúzva bekukkantott a belsejébe. Óriási, kristálytiszta kék szempár pillantott vissza rá egy pufók, csodaszép arcból.

– Szervusz, te kis angyal – dörmögte a férfi mosolyogva, mire
a kislány, aki hosszú utat megtéve kimenekítette két kistestvérét egy gonosz ember markából, szinte szédülni kezdett a megkönnyebbüléstől.

Végre biztonságban voltak. Hazaértek.

1 Antoine de Saint-Exupèry: A kis herceg

Első fejezet

Alaric gyűlölte a csalókat. Ki sem állhatta őket. És ehhez semmi köze nem volt rendőr mivoltának. Ha valami más a foglalkozása, akkor sem szívlelte volna őket jobban. Lehetett volna akár könyvelő, vasúti jegyellenőr vagy hot dog árus.

Ez az ellenérzés nagyon régről fakadt, és miután hivatást választott, csak tovább fokozódott. Mára pedig szinte legyőzhetetlen megvetéssé erősödött. A csalókat még a tolvajoknál is alábbvalóknak tartotta.

De különösen az dühítette, ha a szélhámos ilyen elbűvölőnek látszott, mint ez itt, akit épp figyelt. A lány ártatlannak tűnt, mint a ma született bárány. Szőke hajával, az északi sarki gleccserek tiszta, jeges kékségét idéző szemével, porcelánsimaságú, fehér bőrével és elragadó arcával, amit csak még bájosabbá tett az a pár szeplő, mely az orrát díszítette, karcsú, légies alakjával úgy nézett ki, mint egy angyal. Egy roppant fiatal, gyönyörűséges tündéri lény. De Alaric tudta, hogy ez a szépség csakis a külső. Belül ez a nő romlott volt és becstelen. Abban lelte örömét, ha megkárosította az embereket. És ez meglehetősen könnyen ment neki, minekutána a kinézetével könnyedén megtéveszthetett bárkit. Senki sem gyanakodott egy olyan nőre, akit ilyen tökéletessé alkotott a természet. Csak ő.

Figyelte már egy ideje a lányt, és tisztában volt kisded üzelmeivel. Látta, hogy a parton hol itt, hol ott állítja fel hordozható asztalkáját az összecsukható székkel, és a nevetséges kellékeivel.

Bár meg kellett hagynia, ez a kis nő igazán eredeti volt. Jósnőnek adta ki magát, mint több szélhámos társa a városban, de ő valahogy kirítt közülük. Míg mások kristálygömböt vagy kártyát hurcoltak magukkal, esetleg maskarába öltöztek, született cigánynak és tehetséges tenyérjósnak titulálva magukat, ő csak egy bőrerszényt hordozott magával, amiben apró kövek voltak, rajtuk furcsa jelekkel. Ha egy szerencsétlen besétált a csapdájába, csak leültette magával szemben, kiborította a köveit az asztalra, és egy darabig mereven bámulta őket. Azután beszélni kezdett, fürgén, pergő nyelvvel, mintha csak könyvből olvasná a hazugságait. Mert, hogy minden szava merő hazugság volt, arra Alaric mérget mert volna venni.

Elismeréssel adózott a lány fantáziájának. Ennyit hadoválni saját kútfőből…

Hetek óta nyomon követte minden lépését, de soha nem hallotta, hogy ugyanazt mondaná két embernek. Mindenkinek más és más jóslatot adott elő. Márpedig ez nem lehetett egyszerű, mert az üzlet valósággal virágzott. A kis tengerparti városban egész nyáron sok volt a turista. A lány pedig különleges tehetséggel vonzotta magához a jövendőjükre kíváncsi balekokat.

Alaric a parti sétány tarka bazársorának bódéi között észrevétlen maradva, szinte karnyújtásnyi közelségben állt a lányhoz. Így aztán tökéletesen látott és hallott mindent. Azt is, mikor az „ügyfelek” átadták neki a pénzt. De azért azt el kellett ismernie, hogy a kis szélhámos nagyszerűen végezte a dolgát. Soha nem kért konkrét összeget. Mindig azt mondta, ingyen jósol, de ez nem akadályozta meg abban, hogy elfogadja, amit végül mégis kapott. Tehát akár máris letartóztathatta volna – mégsem tette meg. Maga sem tudta, mi tartotta vissza ettől a lépéstől. Az volt a dolga, hogy felkutassa és leleplezze a csalókat, és amint elég bizonyítékot gyűjtött össze ellenük, le kellett tartóztatnia őket, hogy további sorsukról a bíróság dönthessen. Ám ennek a lánynak már jó ideje a nyomában volt, számtalan bizonyítékot gyűjtött össze bűnösségére vonatkozóan, mégsem tett lépéseket azért, hogy kivonja a forgalomból. Csak figyelte tovább, lenyűgözve ügyességétől és tiszteletre cseppet sem méltó tehetségétől.

Egy nő lépett oda hozzá, átmenetileg elvonva ezzel Alaric figyelmét a megfigyelt lányról.

– Úgy tűnik, eltévedt – mosolygott rá az idegen elbűvölően.

A férfi kényszeredetten viszonozta a mosolyt. Azonnal átlátott a nőn. Az ártalmatlannak tűnő mondat mögött mélyebb jelentés húzódott.

Hozzá volt szokva, hogy az ellenkező nem tagjai keresik a kegyeit. Magas, izmos termetével, sötétbarna hajával, sötétkék szemével vonzotta őket. Vagy legalábbis a legtöbbjüket.

– Segíthetek? – kérdezte a nő, mosolya elbűvölőből sokat sejtetővé vált. Alaricnak kétsége sem volt, mire gondol a másik.

– Köszönöm, de pontosan tudom, hol vagyok – nézett a szemébe bocsánatkérően.

– Talán legközelebb – nevetett fel halkan a lány. Apró, de formás termetével, göndör, vörös hajával, csillogó, zöld szemével ugyancsak vonzó jelenség volt. Ám a rendőr gondolatait a szőke boszorkány kötötte le, jelen pillanatban senki másnak nem volt helye benne.

– Igen, mindenképp – motyogta válaszul, de már nem is törődött vele tovább. Feltételezte, hogy kéretlen társasága odébbáll a visszautasítás után, ám nem így történt.

– Szóval más érdekli – vonta magára a lány ismét a figyelmét, s mikor Alaric kíváncsian ránézett, látta, hogy már ő is a szőkeséget figyeli. – Nem csodálom, hogy megakadt rajta a szeme. Azonban néhány dolgot nem árt, ha tud. Történetesen ismerem azt a lányt. Valóban gyönyörű szép, ám nem olyan könnyen kapható, mint én. Ráadásul a volt barátja még mindig szerelmes belé, és nem hiszem, hogy egykönnyen elengedné.

Alaric csodálkozva pillantott a nőre. Gyanúsan közlékeny és nyersen őszinte volt egy olyan emberrel, akit életében akkor látott először.

– Szóval, folytatta a lány, csak óvatosan.

– Ne aggódjon. Csak jósoltatni akarok – felelte végül.

– No persze – nevetett fel a lány. – Ha meggondolja magát, és mégsem akar jósoltatni, akkor keresse csak Paytont. Engem mindenki ismer Pearlben.

Búcsúzóul végigsimított a férfi karján, és küldött még felé egy utolsó csábos pillantást, de minden további nélkül elindult. Lassan távolodott a sétányon, formás csípője igézően ringott minden egyes lépésére, mintha csak tudná, hogy a férfi még egy ideig nézi, ahogy elsétál.

Alaric mosolyogva megrázta a fejét, majd figyelme ismét a szépséges szélhámos felé fordult.

Szépséges szélhámos? Ennek véget kell vetnem – intette magát. – Lépnem kell.

Már mozdult, elhatározta, hogy végre leállítja a lány üzelmeit. Egyszer s mindenkorra véget vet a csalásnak. Ám közvetlenül azután, hogy döntésre jutott, fura dologra lett figyelmes. Rajta kívül még valaki figyelte a fiatal nőt.

A másik férfi nem volt olyan gyakorlott és hozzáértő, mint ő.
Vagy csak egyáltalán nem érdekelte, felfedezik-e. Mikor a lány éppen aktuális vendége felállt, határozott léptekkel odament az asztalhoz, és lehuppant az épphogy üressé vált összecsukható székre.

Magas volt, ez még ültében is jól látszott. Hosszú lábait lazán kinyújtotta az asztal mellett, kis híján hozzáért velük a lány térdéhez. Izmos, jól szabott ingbe bújtatott felsőteste, jó néhány arra sétáló nő pillantását magára vonta. Látszott rajta, hogy tökéletesen tisztában van a lehengerlő hatással, amit a szebbik nemre gyakorol puszta megjelenésével. De úgy tűnt, ez cseppet sem érdekli. Figyelmét teljesen lekötötte az előtte ülő lány.

– Jósolsz nekem is, szépségem? – szólalt meg mézes-mázosan.

– Tűnj innen, Tait! – sziszegte a lány ingerülten. – Megmondtam, hogy nem akarlak többé látni.

– Ugyan, Krista. Ezt te sem gondolhatod komolyan. Azért jöttem, hogy bocsánatot kérjek. Imádlak, hisz’ tudod.

Alaric egyre növekvő érdeklődéssel figyelte a szeme előtt kibontakozó drámát. Eszébe jutott, mit mondott a csábos vörös pár perccel korábban a szőke lány volt barátjáról.

– Az életben még soha, semmit nem gondoltam ennyire komolyan – felelte hidegen a lány. – Tűnj a szemem elől, különben olyat teszek, amit magam is megbánok.

– Eszem ágában sincs elmenni – vigyorgott szemtelenül a fiatal férfi. – Addig legalábbis, míg bele nem egyezel, hogy velem vacsorázol.

– Nem fogok veled sem vacsorázni, sem ebédelni, egyáltalán soha, semmit nem fogok veled csinálni többé, Tait. Viszont valamire mégis a szavamat adom. Hamarosan még azt is el fogom felejteni, hogy a világon vagy.

A férfi egyébként jóképű arca elkomorult. Azt Alaric képtelen volt megállapítani, hogy a haragtól vagy a megbántottságtól. Mindenesetre korábbi szemtelen vigyorának nyoma sem volt. Markáns, harmonikus vonásai eltorzultak, szürke szeme elfelhősödött a visszafojtott haragtól. Vagy a bánattól? Képtelenség volt megállapítani, míg meg nem szólalt:

– Szeretlek, Krista – dőlt előre egy gyors mozdulattal, és elfúló hangon folytatta a vallomást: – Nem tudok élni nélküled.

A lány mintha egy pillanatra megingott volna a szavak hallatán. Merev vonásait ellágyította a gyengédség, úgy tűnt, hinni akar a férfinak. Az egész azonban alig néhány másodpercig tartott.
Ha Alaric nem figyeli folyamatosan, észre sem veszi talán. Az arca először szomorúvá, majd ugyanolyan hideggé vált, mint nem sokkal korábban. A vele szemben ülő férfi is észrevehette ezt, mert hirtelen taktikát váltott.

– Nem nyugszom, míg vissza nem kaplak. Ezt jól vésd az eszedbe!

Kijelentése inkább fenyegetésnek hangzott, mint szenvedélyes ígéretnek. Alaric keze ökölbe szorult a durva hangnem hallatán. Már-már mozdult, hogy közbe avatkozzon, mielőtt elfajulna a helyzet, és a férfi tettlegességhez folyamodna.

– Megcsaltál, Tait. Soha nem fogsz visszakapni. Még akkor sem, ha te maradsz az utolsó hímnemű a földön. – A lány hangja ostorként csattant, méltóságteljesen felemelkedett, jelezve, hogy részérő véget ért a beszélgetés, ám a férfi elkapta a kezét, megakadályozva ezzel, hogy a másik ellépjen az asztal mellől.

– Ugyan, bébi, olyan jól megvoltunk együtt – váltott a hangja dühösből csábítóan duruzsolóvá. – Adj nekem még egy esélyt! Nem fogod megbánni. Az csak egy botlás volt, semmi több. Nem jelentett nekem semmit. Te vagy az igazi.

– Menj a fenébe! – rázta le magáról az érintést a lány. – És ha még egyszer bébinek szólítasz, betöröm az orrod.

A férfi olyan hirtelen állt fel, hogy Alaric egy pillanatra meglepődött. A szék, amin addig ült, hátrazuhant, az asztal vészesen megingott, a tetején heverő tasak tartalma pedig a földre borult.

A rendőr azt hitte, a másik férfi meg fogja ütni a lányt. Izmai ugrásra készen megfeszültek, hogy közbeavatkozhasson, de nem volt rá szükség. Bár Tait testéből sugárzott a kirobbanásra kész erőszak, fenyegetően magasodott a törékeny, tőle jóval alacsonyabb nő fölé, azonban még uralkodott magán.

– Te hozzám tartozol, Kristanna Blomquist, ezt jól vésd az eszedbe! Soha nem foglak elengedni. Ha nem hagysz más választást, pokollá teszem az életedet, de nem engedem, hogy elfelejts.

Alaric kilépett a rejtekéből, és a pár felé indult, ám a lányból felszakadó, ijesztő, ziháló hang alig egy-két lépés után arra késztette, hogy megtorpanjon.

Kristanna oldalt állt neki, és a földön szanaszét heverő festett köveket bámulta, úgyhogy ő nem látta jól az arcát. Tait megnyúlt ábrázatát, és az azon végbemenő viharos változást viszont annál inkább szemügyre tudta venni. A férfi először megdöbbent, majd megrémült.

– Mi a fene… – dadogta. Hátrálni kezdett, el a nőtől, akit addig mindenáron megpróbált rávenni, hogy fogadja őt vissza.

Alaric óvatosan úgy helyezkedett, hogy egy pillantást vethessen a lány arcára, és mikor sikerült, már értette, mitől rémült meg annyira Tait.

Kristanna sápadt volt, egyébként is fehér arca, ha lehet, még haloványabbá vált, addig csábítóan piros, most viszont vértelen ajka mintegy megkoronázta az ijesztő látványt. De a szeme volt a legrémisztőbb. A csodás kék szempárnak nyoma sem maradt. Mintha fehér hályog ereszkedett volna az íriszére, eltakarva azt.

Még mindig zihálva szedte a levegőt, úgy tűnt, minden egyes korty oxigénért keményen meg kell küzdenie.

Talán valamiféle rohama van. Epilepszia, esetleg – találgatott Alaric, és a telefonja után tapogatózott, hogy mentőt hívjon.

Soha nem látott még epilepsziás beteget, nem tudta, hogyan festhet. De azt látta, hogy Kristannával nagyon nem stimmel valami.

Vagy megint csak színészkedik? – hasított belé a kérdés, ami töprengésre késztette.

Az elmúlt napokban közvetlen közelről tapasztalhatta, milyen tehetséges szélhámos a lány. Látta, hogy nem áll tőle messze a szerepjátszás, és azt is, milyen meggyőző tud lenni, ha akar.

Már beütötte a segélyhívó számát, ám végül mégsem tárcsázott, a mozdulat félbemaradt. Továbbra is árgus szemekkel követte figyelme tárgyának minden mozdulatát, és próbálta eldönteni, mitévő legyen.

Kristanna suttogni kezdett. Egyetlen szavát sem lehetett érteni.

– Azonnal fejezd ezt be, kicsim! Kiráz tőle a hideg – morogta Tait, miközben odahajolt a lányhoz, hogy jobban értse, mit mond.

– Halál jár a nyomodban. Halál, amit nem kerülhetsz el – erősödött fel hirtelen Kristanna addig gyenge hangja. De valahogy furcsán szólt, idegenül, csikorgóan. Mintha valaki más beszélt volna, nem is ő maga. Ám a szavak kétségtelenül az ő szájából jöttek.

Tait káromkodva, arcán mélységes rémülettel ugrott hátra, mikor felfogta a hallottak értelmét.

– Megőrültél? Ez nem vicces, hallod? Majd telefonálj, ha végre megjött az eszed!

Sarkon fordult, és mintha hátsón billentették volna, gyorsan odébbállt.

Alaric nézte, mint távolodik a férfi, de egy reszketeg sóhaj arra késztette, hogy ismét a lányra pillantson.

Kristanna már háttal állt neki. A válla megroggyant, háta meghajlott, mintha súlyos teher nyomasztaná. Pár másodpercig tétován ácsorgott, majd leguggolt, és elkezdte összeszedni a földre szóródott köveket.

Alaric lába önkéntelenül indult a földön kuporgó alak felé, keze automatikusan nyúlt a felborult székért, és visszaállította azt az asztal mellé.

– Ma már nem jósolok többet – hallotta meg Kristanna hangját. Csodálkozva fordult felé.

A lány már felállt, kezében görcsösen szorongatta a bőrtasakot. Az arca még mindig betegesen sápadt volt, de a szeme már ismét sugárzóan kéken ragyogott. Ám Alaric egy-egy könnycseppet is látott bennük, és ez megdöbbentette.

– Segíthetek valamiben? – szaladt ki a száján a kérdés, mire Kristanna büszkén kihúzta magát, és gyors, dacos mozdulattal megtörölte a szemét. Alaric figyelő tekintete előtt alakult át, villámgyorsan nyerte vissza önuralmát. Arca, pillantása kifejezéstelenné, már-már természetellenesen nyugodttá vált.

– Köszönöm, de nem. – Erejéből még egy gépies, őszintétlen mosolyra is futotta, mivel azonban a férfi továbbra sem mozdult, ismét elkomolyodott, és elegáns mozdulattal a székre mutatott, amit Alaric alig néhány másodperccel korábban emelt fel a földről. – Rendben, üljön le! Még egy utolsó jövendölés belefér.

Alaric tiltakozni akart, megmondani, hogy esze ágában sincs jövendőt mondatni, mégis azon kapta magát, hogy szófogadóan leereszkedik a székbe. Kristanna is leült vele szemben, erősen megrázta a kezében tartott zacskót, majd tartalmát az asztal közepére borította és színes kövekre meredt.

– Ez különös – jegyezte meg a lány.

Alaric is a köveket nézte, de nem látott semmi furcsát. Sőt, semmi olyasmit, amit értett volna. Egyszerű kövek voltak, bár szépen megmunkáltak, azt meg kellett hagyni. Közel egyforma méretűre és alakúra csiszolták őket, még a színük sem különbözött egymástól. Csak a rájuk festett jelek voltak egészen mások. Azoknak jelentéséről azonban a férfinak fogalma sem volt.

– Maga más, mint akinek mutatja magát – szólalt meg hosszas hallgatás után Kristanna, Alaric pedig azt hitte, lebukott. A lány máris rájött valamiből, hogy rendőr.

Nem mintha szándékában állt volna tovább titkolni. Már így is túl sok időt töltött ennek a nőnek a megfigyelésével. Ideje volt végre akcióba lépni. Ám mielőtt felfedhette volna magát, Kristanna folytatta:

– Folyton szerepet játszik, közben pedig már maga sem tudja, kicsoda valójában. Mindene a becsület, de annak érdekében, hogy az embereket tisztességes viselkedésre késztesse, becstelenségre is képes. – Alaricnak torkán akadtak a kimondani szándékozott szavak. – De a közeljövőben minden meg fog változni maga körül. A világ a feje tetejére áll majd, és azok a szabályok, melyek idáig a lépteit kísérték, melyek meghatározták az életét és a tetteit, egy csapásra az ellenségévé válnak. Gúzsba kötik, megkeserítik a mindennapjait. És rá fog jönni, hogy nem minden fehér vagy fekete. A jó és a rossz között vannak árnyalatok, színek és lépcsőfokok.

Kristanna felnézett, egyenesen Alaric szemébe, és a férfi feszengeni kezdett pillantásának súlya alatt. Úgy érezte, a lány mindent tud róla. A fejébe lát, ismeri a gondolatait, a tettei mozgatórugóját.
Egy másodperc erejéig elhitte, hogy a másik tényleg átlát az embereken, és a szemébe nézve ő maga is megpillanthatja a saját jövőjét, ugyanazt, ami Kristanna számára egyértelműen nyitott könyv volt, olyan, amiből gond és akadály nélkül olvashat.

Ne légy nevetséges! – intette magát. – Nem látja a jövőt. Azt senki sem láthatja. Na, jó, az a trükk, amit a szemével csinált valóban elgondolkodtató és félelmetes volt, de csakis csalás lehetett. Ez a lány tehetséges szemfényvesztő, ennyi az egész. Neked pedig az a dolgod, hogy meggátold a további hazudozásban.

Benyúlt a belső zsebébe, hogy elővegye az igazolványát, és egyszer s mindenkorra véget vessen ennek a színjátéknak.

– Hagyja csak, nem fogadok el pénzt a jóslatért – szólt rá a lány, és választ sem várva felállt.

– De én nem… – kezdte Alaric, ám Kristanna közbevágott.

– Mint mondtam, mára már végeztem. Csak azért álltam szóba magával, mert olyan kedves volt.

Gépiesen rámosolygott a férfire, majd felemelte a széket, amin addig ült, és összecsukta.

Alaric rá cseppet sem jellemző tanácstalansággal követte a mozdulatait. A lány már egyáltalán nem is foglalkozott vele. Hatalmas, színes táskájába pakolta a magával hozott dolgokat, a bőrzacskót a festett kövekkel, a palack ásványvizet, ami eddig a széke mellett állt a földön, és a régimódi zsebórát, amit az asztal közepéről emelt fel.

– Még jó, hogy ebben nem tett kárt az az idióta – morogta a lány mintegy magának, egyértelműen Taitre célozva.

Szeretettel simított végig az óra összekarcolt üvegén, majd a táskájába süllyesztette a megviselt szerkezetet.

Most mit tegyek? – töprengett a rendőr.

Ez elmúlt napokban számtalanszor megfigyelte, mint kopasztja meg áldozatait Kristanna. Nem egyszer volt tanúja, mint fogad el pénzt idegenektől annak fejében, hogy elmondja nekik, mi lesz a sorsuk. Állítólag. És bár a lány mindig hangoztatta, hogy nincs szabott tarifája, bármikor letartóztathatta volna, mikor mégis elvette a „szolgáltatásért” felajánlott összeget. Tettenérés lett volna a javából. De így… Hiába volt a nyomában egy ideje, hiába látta a saját szemével, mint követ el bűncselekményt, most nem volt bizonyítéka.

Bármilyen furcsának tűnt, Kristannát soha, senki nem jelentette fel csalásért. Talán akik fizettek neki a jóslatokért, nem akarták kinevettetni magukat azzal, hogy bevallják, hittek egy ilyen ostobaságban. Akárhogy is, Alaricnak semmi sem volt a kezében, ami alapján bevihette volna a lányt. Ráadásul azzal, hogy odament hozzá, sikeresen felhívta magára a figyelmét.

Kétszer olyan nehéz lesz ezután észrevétlenül a háttérben maradni és bizonyítékot szerezni, mint idáig – döbbent rá keserűen.

Legszívesebben hangosan szitkozódni kezdett volna. Úgy viselkedett, mint valami ostoba kezdő.

– Ó, köszönöm – emelkedett fel Kristanna halványan mosolyogva, miután befejezte a táskájában való kotorászást. – Rendes, hogy segít.

Alaric nem is értette elsőre, mire gondol, mikor azonban követte a pillantását, maga is meglepődött. Kezében saját összehajtott székét tartotta, holott még csak arra sem emlékezett, mikor emelte fel.

Bosszúsan tette le az ülőalkalmatosságot, majd beletörődően nyúlt az asztal után, és immár tudatosan, azt is összezárta.

– Kicsit kényelmetlen ezeket folyton magammal cipelni, de nem sok választásom van – mondta Kristanna, miközben megpróbálta beleügyeskedni az asztalt és a székeket a sárga műanyagtokba, ami arra volt hivatott, hogy megkönnyítse a szállításukat. – Könnyűnek tűnnek, de minden nap idehozni, majd hazavinni őket már nem is olyan egyszerű. Néhány kilométer után majd leszakad tőlük a karom.

– Néhány kilométer? – kérdezett vissza önkéntelenül Alaric. – Hol laksz pontosan?

Kristanna fura pillantást vetett rá. Mintha azt kérdezte volna a szemével, hogy a férfinak mi köze van hozzá, hol lakik. De azután elfintorodott. Úgy tűnt, eldöntötte, hogy válaszol.

– Öt kilométerre a várostól, egy kis tanyán lakom a nővéreimmel.

– És gyalog jársz? – Alaric képtelen volt uralkodni döbbenetén.

– Igen. De egyáltalán nem olyan vészes, mint amilyennek hangzik. Főleg, mikor ilyen szép az idő. Szeretek sétálni.

Alaric figyelte, ahogy a lány felemeli a fejét, és a tenger felől fújó langyos, illatos szélbe tartja az arcát. Szemét lehunyta, ajka körül halvány mosollyal élvezte a balzsamos levegő simogatását, ami meglebbentette hosszú szőke haját.

Mindig is a sötéthajú, tüzes nők vonzották leginkább. Most döbbenten vette tudomásul, hogy ez a halványbőrű, világos szemű, szalmaszőke, törékeny lány jóval hevesebb hatást vált ki belőle, mint bármelyik bujatestű, temperamentumos fekete szépség.
Már legalább három perce bámulta őt szótlanul, szinte tátott szájjal, ahelyett hogy azon törte volna a fejét, milyen indokkal vigye be a kapitányságra.

– Boszorkány – dörmögte a férfi az orra alatt, mert más indokot el sem tudott képzelni saját logikátlan és ostoba viselkedésére, mint hogy a lány megbabonázta.

Kristanna csodálkozva villantotta rá jégkék szemének pillantását.

– Hogy mondtad? – váltott ő is tegezésre.

– Hát itt vagy – lépett melléjük egy nő váratlanul, megmentve ezzel Alaricot a válaszadástól. – Szóltak, hogy Tait itt ólálkodik. Rohantam, hogy megnézzem, jól vagy-e.

A dekoratív szőke nő magasabb és teltebb volt, mint Kristanna, Alaric mégis azonnal rájött, hogy csakis ő lehet a lány egyik nővére. Platinaszőke hajjal keretezett, némiképp karakteresebb vonásokkal rajzolt arcában ugyanaz a világítóan kék szempár ragyogott, mint az övében.

– Ó, ne haragudj! Nem is figyeltem, hogy ügyféllel vagy. Szia! Katarina vagyok, Kristanna nővére – nyújtott kezet Alaricnak.

Zavara, ami bocsánatkérésre késztette, mikor meglátta a férfit, gyorsabban röppent el, mint a bazársor vége felől érkező vattacukor illat. Alaric csakhamar meglehetősen kellemetlenül érezte magát vizslató tekintete alatt. A következő pillanatban azonban azon kapta magát, hogy vigyorogva viszonozza azt a kutató tekintetet, határozottan megfogja a felé nyújtott kezet, és bemutatkozott.

– Jól vagyok, Katarina, felesleges volt idejönnöd – szakította meg a kölcsönösen futott udvariassági köröket Kristanna. – Tait valóban itt volt, de ahogy látod, már elment. Terád pedig vár az üzlet.

– Üzlet? – kapta fel a fejét érdeklődve Alaric. – Miféle üzlet?

– A férjemnek és nekem van egy kis gyógynövényboltunk itt a közelben – mosolyodott el a nő szerényen. – Ha lesz kedved, egyszer ugorj be, és nézz szét!

– Feltétlenül – felelte halkan a férfi, és az agya azon kezdett kattogni, vajon a bolt törvényesen működik-e?

Utána kell néznem – határozta el.

– Legalább most az egyszer várj meg minket! – szakította félbe töprengését Katarina hangja. – Nem kellene nekivágnod ennek a hosszú útnak gyalog, miközben Tait a közelben van.

– Nem fog visszajönni – fogta kezébe határozottan a székeket és az asztalt rejtő tasakot Kristanna. – Én pedig nem fogok több mint három órát várni, mire bezárjátok a boltot. Semmi bajom nem lesz. Hazamegyek gyalog, ahogy szoktam.

Alaric elgondolkodva szemlélte a lány reakcióját. A legtöbb nő a helyében irtózott volna a lehetőségtől, hogy egy ilyen közjáték után egyedül kelljen hazamennie, pláne, ha fennáll az esélye annak, hogy a kellemetlen incidens megismétlődik. Krista azonban úgy tett, mintha az imént történtek nem jelentenének többet egy elhanyagolható apróságnál. Pedig ő látta Tait arcán, hogy még nem adta fel, újból és újból meg fogja keresni a lányt, akinek azzal a lehetőséggel is számolnia kell, hogy legközelebb nem ússza meg ilyen könnyedén a találkozást. Ezzel Kristannának is tisztában kellett lennie, szavaival mégis megpróbálta elbagatellizálni Katarina aggodalmát.

– Lance szerint, vennünk kellene neked is egy kocsit – dünnyögte Katarina rosszkedvűen. – És igaza van. A hideg kiráz, ha arra gondolok, milyen hosszú az út hazáig. Ráadásul olyan elhagyatott az út. Mintha egyenesen lesétálnál a térképről. Az a tanya a világ végén van. Talán nem is kocsira lenne szükség, hanem egy városi házra.

– Szeretek gyalogolni – mosolyodott el Kristanna. A férfi úgy érezte, most végre megpillanthatta az igazi mosolyát. Amiket idáig látott, csak jól begyakorolt, valódi érzelmektől mentes gesztusok voltak csupán. – Szeretek a tanyán lakni. Mint ahogy te is. Ne is tagadd, tudom, hogy így van. Most pedig megyek. Alaric, neked köszönöm a segítséget.

Mintha most hallotta volna először a nevét. A lány szájából annyival másképp hangzott, hogy egy pillanatra megdermedt. Mint egy simogatás. Vagy becézés.

Alaric megrázta magát. Legszívesebben az egyik nem messze álló bódé deszkafalába verte volna a fejét. Ideje volt, hogy végre észhez térjen, és ismét a munkájára koncentráljon. Hirtelen mindennél fontosabbnak érezte, hogy véget vessen a lány kisded játékainak. És ha közben kiderül, hogy a nővére boltja sem egy törvényesen működő vállalkozás, csak még jobb lesz.

– Majd én hazaviszem Kristannát – bökte ki gyorsan, mielőtt a lány máris eltűnt volna a szeme elől, majd mikor két döbbent szempár fordult felé, gyorsan folytatta: – A kocsim itt áll néhány sarokra. Nem jelent gondot. Amúgy is tartozom még a jóslat miatt. A húgod nem hagyta, hogy fizessek érte.

A legutolsó mondatot egyenesen Katarinához intézte. Úgy látta, a testvérek közül őt győzheti meg leghamarabb, bár kétségtelenül Kristanna beleegyezésére is szüksége volt terve véghezviteléhez.

– Ez szuper ötlet – lelkendezett Katarina Alaric várakozásainak megfelelően.

– Semmi szükség rá – tiltakozott Kristanna vele egy időben, szintén igazolva Alaric előzetes gyanúját.

– A húgom minden alkalmat megragad arra, hogy bizonygassa az önállóságát – felelte Katarina úgy, mintha a testvére ott sem lenne. – Bátrabbnak tetteti magát, mint amilyen valójában.

– Kat – figyelmeztette halkan Kristanna a nővérét ingerülten, majd haragját megzabolázva, jóval szelídebben hozzátette: – Minden nap megteszem ezt az utat, és mindig gyalog. Még sohasem volt semmi probléma.

– Ez igaz, szívem – felelte a nővére. – De ismerem Taitet. Megsértetted a büszkeségét, mikor elküldted a fenébe. Amit, hozzá kell tennem, meglehetősen dicséretesnek tartok. Már hamarabb meg kellett volna tenned. Sőt, az lett volna a legjobb, ha soha nem állsz szóba azzal a pöccsel.

– Kat! – hördült fel a lány, és arca vérvörösre váltott, miközben futó, zavart pillantást vetett Alaricra, nyilvánvalóan azt találgatva, mit szól ez a vadidegen férfi a nővére szavaihoz.

– Ne csitítgass, Krista, tudod, hogy igazam van – vágott vissza a másik nő paprikásan. – Soha nem voltam képes megérteni mit akar egy ilyen szép, okos és tehetséges lány attól a seggfejtől. De hála az égnek véget vetettél az agyrémnek, amiről azt állítottad, hogy szerelem. Viszont a nyakamat merném tenni rá, hogy Tait nem fogja annyiban hagyni a dolgokat.

Alaric látta, mint borul el Kristanna pillantása, és tudta, a lány arra a kínos jelenetre gondol, ami nem sokkal korábban történt közte és volt udvarlója között.

– Sok rosszat el tudnék mondani a pasasról, de a feledékenység nem szerepel a gyengeségei között. Meg fogja keseríteni az életed.

– Nem félek Taittől – vágott vissza Krista.

– Pedig jobban tennéd – felelte az idősebb nővér. – Tait veszélyes, bosszúálló ember. És ha a bátyjait is maga mellé állítja, minden okunk meglesz arra, hogy rettegjünk tőlük.

– Ő nem olyan, mint a testévei – tiltakozott halkan Krista. Katarina egyetlen bosszús fintorral fejezte ki egyet nem értését.

Alaric hosszan tanulmányozta a két nő vonásait. Érezte, hogy Katarina jól látja a dolgot, Tait veszélyes, bármit is állítson Krista. Bármennyire bűnös volt is a lány a csalásban, azt nem hagyhatta, hogy egy gátlástalan alak kárt tegyen benne. Kötelességének érezte megóvni őt.

– Elviszlek – ismételte meg nyomatékosan a férfi.

– De nem is ismerlek – tiltakozott tovább a lány. – Megőrültél, ha azt hiszed, beülök egy vadidegen mellé az autójába.

– Emiatt ne aggódj, szívem! – csitította Katarina. – Ez a fiú nem fog bántani téged. Érzem.

Kristanna meglepetten nézett a nővérére, közben torkán akadt az ellenvetés. Alaric kihasználta pillanatnyi döbbenetét, és kivette kezéből a bútorokat.

– Menjünk! – mondta, és válaszra sem várva elindult arrafelé, ahol az autóját hagyta. – Viszlát, Kat! Örülök, hogy megismertelek.

Nem nézett hátra, követi-e Krista, de hallotta halk tiltakozását és Katarina kuncogását. Ment tovább határozott léptekkel.

Jól kalkulált. Kristanna – más választása nem lévén – szorosan ott volt a nyomában.

– Tényleg nem kell fáradnod – kezdett tiltakozni ismét, mikor Alaric felnyitotta a csomagtartót, hogy eltegye a műanyag tokba bújtatott, asztalt és a székeket.

– Nem fáradtság – felelte Alaric, és határozottan lezárta a csomagtartó tetejét, ezzel is mutatva, részéről nincs tovább helye a vitának. – Ülj be!

Ő maga már be is huppant a kormány mögé, és indított. A visszapillantó tükörből figyelte, hogy Krista tétován ácsorog pár másodpercig, mintha nem tudná eldönteni, mit is csináljon, azután az utas oldali ajtó felé indult, és beült a férfi mellé.

– Merre menjek?

Alaric, Krista utasításai alapján kimanőverezte az autót a városból. Hamarosan elhagyták a part menti utat, és a tengertől egyre távolodva, a várost övező erdő felé vették az irányt.

A keskeny földutat a férfi észre sem vette volna, ha a lány nem figyelmezteti, hol kell lefordulni. Mindkét oldalról dús lombú fák szegélyezték, melyeknek ágai összeborultak felette eleven, zöld alagutat alkotva köré. A buja, dús növényzet szinte elfedte az alig járható utat. Alaric nem tudott elég hálás lenni az apjának, amiért annak idején azt tanácsolta neki, hogy a négy kerék meghajtású Toyotát válassza a dekoratív, de csakis városban használható sportautó helyett.

– Rendőr vagy, édes fiam – mondta Jeremiah James. – Fel kell készülnöd minden helyzetre. Nem hiheted, hogy a bűnözők lesznek olyan tapintatosak, és aszfaltozott úton maradnak, csak hogy követni tudd őket.

– Apa, csalók után nyomozok – mosolygott az idős férfira akkor Alaric. – Nem valószínű, hogy valaha is részem lesz autós üldözésben.

– Soha nem lehet tudni. Mindenesetre, ha egyszer mégis arra kerül a sor, hogy a kocsid felszereltségén múlik a dolog, te fel leszel készülve a legrosszabbra is.

Alaric, mint mindig, hallgatott az apjára. És most hálát adott mind az idős ember előrelátásáért, mind saját engedelmességéért.

– Mesélj a munkádról! – fordult egy pillanatra a csendben ülő Kristanna felé, miközben szinte lépésben haladtak a nehezen járható erdei úton.

– Nincs sok mondanivalóm – rántotta meg a vállát a lány. – Valahogy meg kell szereznem a pénzt az egyetemre, és ez az egy dolog van, amihez valóban értek.

Alaric gyomra összerándult a keserű szavak hallatán, de hamar úrrá lett a sajnálaton, ami eltöltötte. A csalás attól még csalás marad, hogy nemes célokra fordítják a vele szerzett pénzt. Tudta, hogy nem mindenki olyan szerencsés, mint ő, hogy mai napig támogatják a szülei. Az akadémián nem egy olyan évfolyamtársa volt, akik jobb híján éjszakánként telepek őrzését vállalták, így teremtetve elő a tandíjra, a könyvekre, valamint a megélhetésre valót.

Töprengéséből egy nagy zökkenés riasztotta fel. Az autó belement egy hatalmas lyukba, amit a növényzet eltakart előle.

Csak az hiányozna, hogy kitörjön az egyik kerék – mérgeskedett magában összeszorított fogakkal.

– Mondtam, hogy boldogulok egyedül is – szólalt meg hirtelen Kristanna, majd, mintha a férfi gondolataiban olvasna, hozzátette:
– Gyalog lényegesen könnyebb megközelíteni a farmot, mint autóval. Nem szeretném, hogy a tiédnek valami baja essen.

– Ne is törődj vele! – felelte Alaric, szándéka szerint lazán. Azonban érte el a kívánt hatást, mivel egy újabb zökkenőnél kis híján elharapta a nyelvét, ezért magáról megfeledkezve szitkozódni kezdett.

Szeme sarkából látta, hogy Kristanna szája széle megrándul, de a lány gyorsan elfordult, hogy elrejtse mosolyát. Pedig Alaric maga is legszívesebben nevetni kezdett volna a képtelen helyzet hatására.

– Mi a helyzet azzal a férfival, akiről a nővéreddel beszélgettetek – kérdezte végül inkább.

Krista ismét felé fordult, vívódása jól érezhető hullámokban áradt Alaric felé.

Nem akar ilyen kényes ügyről beszélni egy vadidegennek – állapította meg a férfi, és cseppet sem hibáztatta a lányt, amiért nem állt szándékában szerelmi ügyeit pont vele kitárgyalni. Sőt, csodálta, milyen könnyen el tudta érni, hogy Krista beüljön mellé az autóba. Nagy könnyelműségre vallott a lány részéről ekkora fokú bizalom egy ismeretlennel szemben, akkor is, ha konkrétan nem hagyott neki más választást, minthogy kövesse őt. Normális körülmények között erre figyelmeztette is volna, de most az volt a dolga, hogy minél többet megtudjon a nőről, aki továbbra sem volt más, mint egy dörzsölt szélhámos.

– Csak mert hallottam, hogy veszekedtetek – folytatta hát tovább, hogy végre szóra bírja a másikat. – Valójában azért mentem oda, hogy megnézzem, nincs-e szükséged segítségre. Az a férfi nagyon durvának tűnt. Attól tartottam, megüt.

– Soha nem bántana – felelte Krista, és ismét kibámult az ablakon. Alaric azt hitte, ennél többet nem lesz képes kihúzni a lányból, de tévedett. – Azt hiszem, Tait a maga módján szeret engem. Csak a hűségen alapuló tartós kapcsolat egyszerűen nem neki való.

– Te is szereted?

– Valamikor szerettem – érkezett hosszas hallgatás után a halk válasz. – Vagy legalábbis azt hittem. De már csak azt akarom, hogy békén hagyjon.

Alaric annyira megdöbbent az utolsó mondat szenvtelen hidegségétől, hogy a vezetésről megfeledkezve rábámult a lányra.

Krista nem viszonozta a pillantását. Maga elé meredt, mintha magával ragadták volna a Taithez fűződő kellemetlen emlékek. Ha lehet, most még sápadtabbnak, még törékenyebbnek tűnt. A következő pillanatban azonban hirtelen megélénkült, előre mutatott és rémülten felkiáltott:

– Alaric, az út!

A férfi ösztönösen beletaposott a fékbe. Egy őz állt előttük. Félelem nélkül, mozdulatlanul bámult egyenesen annak a személynek a szemébe, aki kis híján a gyilkosa lett. Pár percig ember és állat farkasszemet néztek, majd az őz felkapta a fejét, mintha valami zaj ütötte volna meg a fülét, megfordult és bevágtatott az erdőbe, egyenesen a legsűrűbb bozótba.

– Hú! Ez fura volt – fújta ki nagy robajjal Alaric a levegőt.

– Menjünk! – szólalt meg Krista is. – Nemsokára ott vagyunk.

A hátralévő utat csendben tették meg, de Alaric nem tudott elfojtani egy csodálkozó füttyentést, mikor meglátta az erdő sűrűjéből kibontakozó hatalmas, ragyogóan fehérre festett faházat.

A ház mellett közvetlenül, óriási kőrisfa állt. Törzse olyan vastag volt, hogy három összekapaszkodott ember sem lett volna képes átölelni, ágai mintha egyenesen az égbe nyúltak volna, levelei védelmet, árnyékot biztosítottak a kétszintes, tornácos háznak.

– Ez lenyűgöző – állapította meg a férfi.

– Igen – hagyta rá a lány. – Azonnal megtetszett, mikor megláttuk. Valójában egy jól működő farm volt, de mi nem tartunk állatokat, nem lenne, aki gondozza őket, és a földet sem műveljük. Úgyhogy igazából ez az elnevezés már nem is illik rá.

– Azt mondod, a nővéreiddel laksz itt?

– És a sógoraimmal – bólintott Krista. – Lance Kat férje, róla már hallottál. Peter pedig az idősebb nővéremé, Karalie-é. De most ők sincsenek itthon, dolgoznak.

Alaric közvetlenül az épületbe vezető lépcső előtt állt meg.
Még mindig nehezen tért magához a lenyűgöző látványtól. A ház körül mindenhol színpompás virágok, és virágzó bokrok nőttek, szemet gyönyörködtető ellentétet alkotva a szikrázóan fehér építménnyel.

– És hol dolgoznak? – kérdezte mintegy mellékesen, miközben kiemelte a csomagtartóból Krista cuccait. – Mármint az idősebb nővéred és a férje.

– Mindketten történelmet tanítanak a városi egyetemen.

Alaricnak egy pillanatra elakadt a szava. Maga sem tudta, mire számított, mit fog hallani, de hogy egy csaló és egy gyógynövénybolt-tulajdonos nővére történelem professzor legyen, arra egész biztos nem gondolt volna.

Nemrég helyezték a városba, miután előző munkahelyén összetűzésbe került az egyik kollégájával. Rájött, hogy a másik rendőr rendszeresen pénzt fogadott el az egyik nagystílű, ugyancsak jól ismert csalótól, hogy szemet hunyjon üzelmei felett. Régóta sejtették már a társai és a főnökei is, hogy piszkos zsaru, ám bizonyítékot csakis Alaricnak sikerült szereznie. Ez azonban a karrierjébe, és kis híján az életébe került. Ekkor helyezték át Pearlbe. A kis tengerparti város terített asztalt jelentett azok számára, akik a turisták megkopasztásából terveztek megélni.

Alaric rögtön az első héten felfigyelte Kristára, ám mikor újdonsült kollégáitól a lány után érdeklődött, semmit sem sikerült megtudnia. Ezen nem is csodálkozott. Annak híre, hogy miért kellett otthagynia előző munkahelyét, már ide is elért, és a rendőrök nem szívesen tűrtek meg maguk között olyan társat, aki közvetlen kollégáját börtönbe juttatta. Akkor sem, ha az a kolléga maximálisan rászolgált a büntetésre.

– Én ezt nem értem – szaladt ki meggondolatlanul a száján, mielőtt alaposan átgondolhatta volna, mit készül mondani. – A nővéretek tiszteletreméltó szakmát űz. Te és Kat miért nem követtétek
a példáját?

– Ezt hogy érted?

A vészjósló hang hallatán a férfi rájött, hogy óriási ostobaságot követett el. De már nem visszakozhatott.

– Miért nem választasz valami tisztességes foglalkozást magadnak? – kérdezte, és dühösen vette tudomásul, hogy képtelen elrejteni a hangjában bujkáló rosszallást.

– Köszönöm szépen, hogy segítettél, de én semmire sem kértelek, és nincs jogod ilyeneket mondani nekem. Azt pedig végképp nem teheted meg, hogy a testvérem boltját leminősíted. Nem is láttad. Amúgy sincs hozzánk semmi közöd. Nem tudsz rólunk semmit.

Krista arca kipirult a haragtól, kék szeme jeges szikrákat szórt, széltől összekócolt hajával úgy nézett ki, mint egy pogány istennő. A férfi egy pillanatra beleszédült a nézésébe. Képtelen volt másra gondolni, mint hogy milyen tűz lapulhat a törékeny, hűvös külső mögött. Megítélése szerint Krista tele volt érzelemmel és szenvedéllyel, de valamiért úgy viselkedett, mintha ezt mindenáron el akarná titkolni.

Mivel a férfi nem válaszolt, csak bárgyún bámulta a villogó tekintetű szépséget, a lány kirántotta kezéből a bútort tartalmazó óriásszatyrot, majd hátat fordított, és köszönés nélkül a ház felé iramodott. Alaricot ez végre kibillentette a bűvöletből, melyet Krista látványa bocsájtott rá. Hosszú léptekkel iramodott utána.

Legszívesebben folytatta volna a leckéztetést. Szerette volna megértetni vele, hogy nem haladhat tovább azon az úton, amelyen elindult. A szemére akarta vetni, hogy talán kétes foglalkozása miatt került olyan erőszakos alak társaságába is, mint Tait. De tudta, hogy ennél nagyobb ostobaságot nem is tehetne. Ideje volt, hogy összeszedje magát és végre profi módjára, szakszerűen viselkedjen. Már ha idáig olyan volt, mint egy komplett idióta.

Előző lakhelyén ő volt a leghatékonyabb munkaerő. Múlhatatlan ellenszenve a csalók iránt gyorsasággal és precizitással társult, és ez a csapat legütőképesebb tagjává tette. Egyáltalán nem volt jellemző rá, hogy megpróbáljon lebeszélni egy szélhámost a mesterségéről. Bizonyítékot gyűjtött ellenük, majd elkapta és a bevitte őket.
De soha, még csak egyetlen egyszer sem kezdett a lelkükre beszélni annak érdekében, hogy jó útra térjenek. Azok az emberek vagy tanultak a büntetésükből, vagy nem. Utóbbi esetben Alaric ott volt, készen arra, hogy ismét elfogja őket.

Kristát már számtalanszor letartóztathatta volna, ő azonban sorra elszalasztott minden alkalmat. Most pedig – miután kötelességének érezte, hogy megvédje, és még haza is fuvarozza – itt vitatkozik vele, ahelyett hogy további terhelő információkat gyűjtene ellene. Ha már egyszer így elbaltázta a letartóztatásra kínálkozó kedvező lehetőséget.

A szúnyoghálós teraszajtó hangos csattanással csapódott be Alaric orra előtt. A férfi elgyötörten felsóhajtott, mielőtt halkan megkocogtatta a szintén fehérre mázolt fakeretet.

– Ne haragudj! Tényleg messzire mentem.

A belső ajtó nyitva volt, csak a vékony műanyag háló választotta el Kristától. Biztos volt benne, hogy a lány jól hallja minden szavát, de nem érkezett válasz.

Megrántotta a vállát, és úgy döntött, odébb áll. Tudta, hol fogja legközelebb megtalálni a lányt. Biztos volt benne, hogy egy-két napon belül sikerül tetten érnie, akkor pedig nyugodtan letartóztathatja.

A kocsi felé menet azonban egyre inkább eltöltötte a harag.

Miért nincs ennek a lánynak lelkiismerete? – töprengett. –
Vajon miért választotta a pénzkeresetnek ezt a becstelen módját? Miért nem talált magának tisztességes munkát?

Felejtsd el! – húzta ki magát elszántan. – Nem a te problémád. Törődj inkább a saját dolgoddal!

Ami pedig az volt, hogy megakadályozza, Krista további jóhiszemű embereket kopasszon meg. Már csak azt nem értette, miért érez most erős késztetést arra, hogy tehetetlenségében törni-zúzni kezdjen.

Beült az autóba, de nem indított, hanem alkarját a kormányra támasztva, gondolataiba merülve várt. Ám nehezen tudta volna megmondani, pontosan miben is bízik. Hogy Krista mégis csak kijön az ajtón? Hogy kitisztul a fejében uralkodó zűrzavar, és rájön, miért tétovázott megtenni a végső lépést, mióta csak rájött, milyen üzelmeket folytat a lány? Esetleg abban, hogy világossá válik előtte, mit is kellene tennie pontosan?

Alaricnak eszébe jutott Kristanna jóslata, miszerint valami történni fog vele, ami miatt többé nem szimplán feketének vagy fehérnek látja majd a dolgokat. Igaz lenne? Ezért nem tudja eldönteni, mit tegyen? Ezért ötlött fel benne életében először, hogy egy csalót ne ráncigáljon bíróság elé, hanem megpróbálja maga lebeszélni a mesterségéről?

– Nem vagyok normális, hogy ilyesmin töprengek – dörzsölte meg az arcát. Hangja fülsértő csikorgásnak hangzott az üres autóban, megállapítása természetesen válasz nélkül maradt.

Miközben gondolatiba merülve üldögélt, egy jármű kanyarodott ki az erdei útról a ház előtti tisztásra. Alaric a visszapillantó tükörben jól látta, hogy két férfi ül az ősöreg platós Fordban. Mindketten kiszálltak a kocsiból. Meglehetősen otthonosan mozogtak, mintha maguk is a tanyához tartoznának. Alaric furcsán ismerősnek találta őket, pedig biztos volt benne, hogy korábban még nem találkozott velük.

Az egyik férfi már fel is lépett a tornácra vezető lépcsősor legalsó fokára, ám a másik megtorpant, és mintha csak most vette volna észre az autót a benne ülő Alarickal, egyenesen rábámult.

Alaric rosszat sejtett. Biztos volt benne, hogy ezek a férfiak nem szimpla udvariassági látogatásra érkeztek. Érezte a közeledő összetűzés előszelét, a kikerülhetetlen bonyodalmat, mely megállíthatatlanul száguldott felé, mint egy elszabadult gyorsvonat. Jobbnak látta, ha inkább elébe megy, úgyhogy kiszállt az autóból.

Amint belenézett a fickó szemébe, aki felfigyelt rá, azonnal rájött, miért találta annyira ismerősnek azt a kettőt. Tait bátyjai voltak, akikről Katarina mesélt. Az asszony meglepő magabiztossággal érzett rá, mi fog történni.

Talán ő is rendelkezik jövendőmondói vénával – gondolta cinikusan, ugyanakkor borzalmasan kíváncsi lett volna arra, mivel magyarázná Krista, hogy ő viszont nem látta előre az elkerülhetetlen összecsapást, és olyan makacsul ragaszkodott ahhoz, hogy egyedül is hazajöjjön.

– Jó napot, fiúk! – szólította meg a két férfit szándékos vidámsággal. – Segíthetek valamiben?

– Te meg ki a fene vagy?

A durva kérdés cseppet sem ijesztette meg, sőt, csak még szélesebbé vált a mosolya.

– A család barátja. Ezt ti is elmondhatjátok magatokról? – vágott vissza, mire az addig magabiztos férfi bambán rámeredt.

Bizonyára nem az eszéből él – állapította meg Alaric rezignáltan. – Ő sem.

– Hol van Krista? – lépett most oda hozzájuk a másik férfi is.

Idősebbnek látszott, mint mellette álló testvére, és lényegesen értelmesebbnek is. Szemmel láthatóan mindkét jellemző terén ő vitte a prímet hármójuk közül. Viszont nem volt olyan jóképű, mint a két öccse.

– Itt vagyok – szólalt meg a lépcső tetején időközben észrevétlenül megjelenő lány. – Mit akartok, Donald?

– Tudod te nagyon jól, miért jöttünk – fordult felé harcra készen a fiatalabb testvér, de a bátyja azonnal megfogta a karját.

– Fogd be a szád, Michael! Megmondtam, hogy én beszélek. Nem akarunk semmi rosszat, Krista. Csak szeretnénk pár szót váltani veled az öcsénkről – intézte azután szavait Donald Kristanna felé.

– Taitnek már mindent elmondtam, amit akartam – felelte az. – Kérlek, Donald, ne kezdjük ezt elölről!

Alaric lassú léptekkel megkerülte a közte és Krista közt ácsorgó két férfit. Igyekezett úgy manőverezni, hogy elállhassa az útjukat, ha közelebb akarnak kerülni a lányhoz.

– Tudom, hogy a testvérem egy kolosszális ökör – kezdte roppant kritikusan Donald –, de életében egyszer jó döntést hozott, mikor veled kezdett. Nem csak szép vagy, hanem okos is.

Miközben beszélt, szemét le sem vette a lányról, és lépésről lépésre közelebb merészkedett hozzá. Alaric jól látta, hogy minden egyes mozdulatával, minden szavával, de még a pillantásával is igyekszik megnyugtatni a lányt, elnyerni a bizalmát, manipulálni. Egyértelműen akart valamit Kristannától, és úgy tűnt, mindenre képes azért, hogy meg is szerezze.

Nem. Ez a férfi nem olyan ostoba, mint a két fivére – könyvelte el, és meglepődött, mikor rádöbbent, hogy a tény hatására ökölbe szorult a keze.

– Pontosan mit akarsz tőlem, Donald? – kérdezte a lány szenvtelenül. A legkevésbé sem látszott rajta, hogy hatással lennének rá a férfi bókjai.

– Egyszerű – rántotta meg az a vállát. – Adj még egy esélyt a testvéremnek! Tudom, hogy hülyeséget csinált, de megbánta. Tait nem az eszéről híres, ám őszintén szeret téged.

– Miért?

Kristanna egyszerű kérdése hallatán, a férfi arcán pár másodpercig zavar tükröződött, de becsületére legyen mondva, meglepően hamar összeszedte magát.

– Micsoda kérdés ez? – nevetett fel kelletlenül, hamis vidámsággal. – Elvégre az öcsémről van szó.

– Marhaság – dörzsölte meg homlokát elgyötörten a lány, mintha fájdalmai lennének.

Alaric egyre magabiztosabban tudta megsaccolni, mikor látja Krista valódi érzelmeit, és mikor azt a maszkot, melyet a lány a külvilág felé mutat. Úgy tűnt számára, abban a pillanatban valóban olyan megviselt, mint amilyennek látszik.

– Te kis hülye p…

Alaric ökle nagyot csattant Michael arcán, mielőtt befejezhette volna, amit elkezdett. A férfi hátravágódott, kezét az orrára szorította, ujjai között átfolyt törött orrából szivárgó vére.

A rendőr várakozóan fordult Donald felé, ám ő semmi jelét nem mutatta, hogy ostoba testvére nyomdokaiba akarna lépni. Csak egyetlen futó, együttérzéstől mentes pillantást vetett a földön ülőre, majd ismét teljes figyelmével Kristanna felé fordult, aki nem látszott sem rémültnek, sem dühösnek a kis közjáték miatt, és mintha iménti gyengeségét is sikerült volna leküzdenie. Jéghideg kék szemét a férfira függesztette, mintha pillantása puszta erejével akarná kicsalni belőle tette valódi mozgatórugóját.

– Pedig ez az igazság – felelte ő. – Nézd, kislány! Nem várom, hogy megértsd, mert még nagyon fiatal vagy, de talán mégis átérzed a helyzetem, mert te is úgy nőttél fel, hogy idősebb testvéreid gondoskodtak rólad.

Alaric le sem vette a szemét Donaldról, de a felé áradó feszültség felismeréséhez nem kellett a lányra néznie. Így is érezte azt a nyugtalan vibrálást, amit a filigrán test kibocsájtott magából.

Alaric jó emberismerő volt, és jó rendőr. És mint ilyen, rendelkezett némi pszichológiai vénával. De talán még anélkül is azonnal rájött volna, hogy a család és a szülők hiánya Kristanna számára kényes téma. Donald kétségtelenül most is tudta, milyen hangot üssön meg vele szemben, hogy hatékonyan manipulálhassa.

– Megígértem a szüleimnek, hogy mindig vigyázni fogok a két fivéremre. Tait a fiatalabb, és bár Michael sincs különösebben eleresztve ész terén – jelentette ki, majd mit sem törődve az időközben talpra kecmergő férfi felől érkező bosszús morgással, folytatta:
–, benne legalább nincs meg az az önpusztító hajlam, mint a kisebbik öcsémben. Olyan nagy baj, hogy boldognak akarom látni a testvéremet? Márpedig csakis egy olyan nő mellett lehet boldog, mint te. Aki irányítja őt és vigyáz rá. Aki pontosan tudja, mi a jó, és az elvek, melyek alapján él, mindkettejüknek utat mutatnak.

– Sajnálom. Nem akarok egy harminc éves férfi bébiszittere lenni, aki szemét módon bánik velem, és lépten-nyomon megcsal.

Úgy tűnt, Krista ezzel lezártnak tekinti a beszélgetést, de Donaldnak más elképzelései lehettek, mert komor arccal, óriási, elszánt léptekkel indult utána.

– Én még nem fejeztem be – kezdte dühösen, ám zavartan megtorpant, mikor Alaric villámgyorsan az útjába állt, és sokkal szelídebben, kérlelően folytatta: – Muszáj, hogy meggondold magad.

Tekintete oda-vissza cikázott a lány, és az előtte tornyosuló ismeretlen között. Korábbi nyugalma gyorsabban vált semmivé, mint ahogy az áprilisi hó egyik pillanatról a másikra elolvad a napfényen. Már csaknem olyan indulatos volt, mint Michael, de még igyekezett uralkodni magán.

Alaric újabb közös vonást fedezett fel a három fivérben. Egyformán hirtelen haragúak voltak, csak Donald valamiért elhatározhatta, hogy ő elfojtja a benne munkáló idegességet.

Nem úgy öccse, aki addigra magához tért valamelyest a pofon okozta kábulatból.

– Mondtam én, hogy felesleges idejönnünk. Még egy ilyen szívtelen, érzéketlen ribancot nem hordott a hátán a föld – bökött kinyújtott mutatóujjával fenyegetően a lány felé. – Meg fogod bánni, ha nem hallgatsz a szép szóra. Most még kérünk, de ez az utolsó eset. Legközelebb nem leszünk ilyen finomak. Tait beléd bolondult, akar téged. És ha az öcsém akar valamit, akkor meg is kapja. Egy ilyen kis ribanc nem utasíthatja vissza az én fivérem – fröcsögte rosszindulatúan. – Minden nap a nyakadra fogok járni, de még az ostoba tehén nővéreid életét is meg fogom keseríteni. És ha kell, a hajadnál fogva vonszollak a testvéremhez.

Krista felé lódult, mintha máris valóra akarná váltani ígéretét, ám Alaric utána nyúlt, és megpördítette.

– Megőrültél, ember? Állítsd le magad!

Michael szemében eszelős düh villant, a rendőr egy pillanatra azt hitte, megpróbálja megütni őt. Izmai azonnal védekezésen készen pattanásig feszültek, ám a férfi az utolsó pillanatban mégis meggondolta magát. Tekintete Alaric háta mögé tévedt, egyenesen a bátyjára pillantott, majd kelletlenül félrefordult, miközben halkan szitkozódott.

Alaric Donaldre nézett, kíváncsi volt, mit tett, amivel ilyen gyorsan lehűtötte forrófejű testvérét, de a másik férfi jeges, élettelen tekintetén kívül – amitől nyomban kirázta a hideg – semmi olyasmit nem látott, ami indokolta volna a hirtelen pálfordulást. Nagyon úgy tűnt, az idősebb fivérnek elég volt pusztán egy kemény, figyelmeztető pillantást vetnie öccsére, az máris meghátrált.

Alaric jól ismerte ezt a fajta embertípust. Aki nem ismert magánál nagyobb hatalmat, aki vezetőnek tekintette magát egy közösségben – legyen az család vagy baráti társaság, banda, esetleg bűnszervezet. Mind karizmatikus, kivételes önfegyelemmel rendelkező, erős egyéniségek voltak, akik tettlegességgel vagy lelki terrorral vívták
ki maguknak kétes becsületű vezető pozíciójukat. Úgy tippelt, Donald e két módszer közül inkább az utóbbit szerette alkalmazni, de előbbit sem vetette meg. Minden csak azon múlt, melyiket kívánta meg saját jól felfogott, önző érdeke, vagy a személy, akivel szemben állt.

Idáig is sejtette, de most végképp átlátta, milyen veszélyes ez a férfi. Nem csak intelligenciája miatt, amivel könnyedén irányította nem túl éles eszű, ám annál erőszakosabb, nehéz természetű testvérét, hanem azért is, mert Alaricnak azt súgta mind tapasztalata, mind intuíciója, hogy bármit mondjon is Donald, őt sem vezetik kevésbé nagylelkű okok, mint a vele hasonszőrűeket. Ő is csak a saját pecsenyéjét sütögeti, közben pedig hajlandó bárkin átgázolni, bárkit felhasználni ahhoz, hogy célját elérje.

Látta, hogy Michael nem csak tiszteli az idősebb testvért, de fél is tőle. Ez pedig bőven elég volt ahhoz, hogy beindítsa agyában a vészjelzőket. Az, hogy Donald képes volt ilyen reakciót kiváltani az öccséből, azt jelentette, hogy különösen óvatosnak kell lennie a férfival. Ha ehhez még hozzávette, a másik milyen vasakarattal uralkodott indulatos természetén, még több okot látott arra, hogy elővigyázatosan viselkedjen.

Donald észrevette, hogy őt figyeli. Komor ábrázata egy csapásra kíváncsivá és némileg bosszússá vált.

– Még mindig nem tudom, ki vagy – vakkantotta felé.

– Az teljesen mindegy – felelte látszólagos egykedvűséggel Alaric. – Nem az a lényeg, ki vagyok, hanem, hogy mit teszek. Nem fogom hagyni, hogy két ilyen izomagyú fenyegessen egy védtelen nőt.

A rendőr flegma válasza hallatán, Donald arcán düh hullámzott végig.

– Olyan dologba avatkozol, amibe nem kellene. A helyedben én kétszer is meggondolnám, mit mondok, és mit csinálok. Különben végül még megütöd a bokád.

– „Leigázott királyok koronáját és fejét teszed Spárta városának lépcsőire. Megsérted a királynét. Halállal, rabszolgasággal fenyegeted népemet. Jól megválogattam a szavaimat, Perzsa! Neked is ezt kellett volna tenned!” [2]

Alaric titokzatos szavait hallva Donald már inkább zavartnak tűnt, mint mérgesnek. Majd felismerés villant a szemében, ezzel egy időben pedig a szája féloldalas, örömtelen mosolyra húzódott.

– Te aztán vicces csávó vagy – morogta összeszorított fogain keresztül. – De a humor mit sem ér, ha betörik a fejed.

Alaric nem válaszolt a nyilvánvaló fenyegetésre. Rezzenéstelen tekintettel állta Donald mogorva pillantását. Végül a másik férfi hátrált meg.

– Gyerünk, Michael! – szólt oda az öccsének, aki csodák csodájára, idáig csendben álldogált a néma harcot folytató duó mellett.
Bátyja felszólítására engedelmesen indult az ütött-kopott Ford felé, ám tekintetével talán gyilkolni is képes lett volna.

– Még találkozunk – vetette oda végül, megelégedve egy ilyen fantáziátlan, rémisztőnek szánt fogadalommal.

– Krista! – fordult Donald ismét a lány felé. – Remélem, sikerül átgondolnod a dolgot, és megváltoztatod a véleményed, mielőtt valakinek baja esik.

A férfi burkolt zsarolása sokkal ijesztőbb volt, mint Michael nyílt ígérete. Alaric megborzongott a szenvtelen szavak hallatán, ám Kristannán nem látszott, hogy megrettent volna. Mindössze talán kicsit elsápadt, miközben azt figyelte, hogyan kanyarodik rá a Ford az erdei útra. Mikor a kocsi eltűnt a sűrű aljnövényzet takarásában, szó nélkül megfordult és bement a házba. Alaricot még csak pillantásra sem méltatta.

A férfi legszívesebben szitkozódni kezdett volna. Természetesen nem várt szenvedélyes köszönetnyilvánítást a lánytól, ám némi hálát szívesen vett volna, ha már szembeszállt a védelmében két ilyen durva alakkal.

Nem sokáig gondolkodott azon, helyesen cselekszik-e. Óriási léptekkel, a lépcsőfokokat kettesével szedve iramodott Krista után, és csak egyetlen másodpercig tétovázott, mielőtt a kilincs felé nyúlt.

A ház belülről legalább olyan tiszteletet parancsoló volt, mint kívülről. A keskeny, hűvös folyosót derékmagasságig faburkolat díszítette, aminek színe és mintázata megegyezett a padlóéval. Fölötte fehérre festették a falat, és ez meglepően világossá tette a szűk közlekedőt, ami egy tágas, világos helyiségbe vezetett, a konyhába. Szemmel láthatóan ez volt a ház központi helyisége. Itt is lambéria borította a lábazatot, és szemet gyönyörködtető, simára csiszolt keményfapadló simult a talpa alá. Mintázata immár nemcsak a falról köszönt vissza, hanem a bútorokról is: a hatalmas konyhaasztalról, a körülötte sorakozó, nehéznek tűnő székekről és a munkapultról is. A plafonra függesztett tartókról rozsdamentes fémedények lógtak, a sarokba állított tálalószekrényre gondos kezek csodaszép mintával festett porcelántányérokat és teáscsészéket sorakoztattak.

Alaric megtorpant egy pillanatra, és önkéntelenül összehasonlította a helyiséget saját garzonbeli szűkös és rendetlen konyhájával. A különbség magáért beszélt.

Nem látta Kristát, ezért csodálkozva körülnézett, azt kutatva, hová tudott ilyen hirtelen eltűnni a lány.

A konyhából nappali nyílt, óriási fotelokkal, kényelmesnek tűnő kanapéval, és modern, nagyképernyőjű tévével. Ám Kristára itt sem sikerült rábukkannia, úgyhogy visszatért kiindulási helyére. Elgondolkodva bámulta a széles lépcsőt, mely az emeletre vezetett. Már azon tanakodott, nekivágjon-e, mikor zajt hallott.

A konyhából keskeny ajtó nyílt a hátsó udvarra, melyben fák és bokrok nőttek az épülethez meglepően közel. Olyan volt, mintha a házból kilépve, azon a pár lépcsőfokon keresztül egyenesen az erdőbe sétálhatott volna az ember. Alaric el tudta képzelni, hogy éjszaka, a sötétben állva milyen lenyűgözően félelmetes látványt nyújthat az ablakon keresztül, a kertet rejtő vadon. Ám így, nappali világosságban nem a félelmetes jelző jutott eszébe először. A kilátás egyszerűen csodálatos volt.

És hamarosan felfedezte a zaj forrását is. A kertet leginkább uraló fa tövében Krista állt. Ez a fa szinte eltörpült a ház előtti kőrishez képest, de még így is tekintélyes méretekkel büszkélkedhetett. Törzsének átmérője több volt, mint két méter, úgy tűnt, ágai pedig egyenesen az égbe nyúlnak.

A lány, egyik arcát a rücskös kéregnek támasztva, csukott szemmel ácsorgott a hatalmas lombkorona alatt. A szelíd szélben hintázó levelek között átszűrődő fény arannyal vonta be hosszú szőke haját, filigrán alakja jóformán elveszett a természet eme időtlen óriásának tövében. Csukott szemhéján táncot járt a napsugár. Alaric egyszerűen képtelen volt levenni róla a tekintetét. Az az érzése támadt, a másik egyenesen a fából akar erőt és nyugalmat meríteni.

Krista hirtelen kinyitotta a szemét. Jeges kék írisze megcsillant, miközben pillantása a férfira szegeződött. Nem látszott rajta, hogy meglepődött volna, amiért Alaricot még mindig ott találja. Arcáról csakis a feszült figyelmet lehetett leolvasni, mintha valamit hallgatott volna – valamit, amit talán a fa súgott neki.

A férfi azt tervezte, mikor elindult utána a házba, hogy beszél vele a történtekről. Megkérdezi, mi a csudát akarhat tőle Donald, és korábbi elhatározásával ellentétben mégiscsak a szemére veti, hogy választott „hivatásának” köszönheti, amiért egy olyan fafejű bunkó társaságába keveredett, mint Tait. Most azonban már nem tartotta olyan fontosnak, hogy feltegye a kérdéseit, és Kristanna lelkére beszéljen. Egyszerűen csak nézni akarta a lányt, ahogy ott áll, szinte eggyé válva a természettel, a vadonnal, ami körülvette őket, bekúszott a kertbe, majdnem a házba is. Nyilvánvaló volt számára, hogy ennek az őserőnek Krista maga is a része.

Milyen különleges lány – töprengett. – Tele titokkal és kérdéssel.

Még soha nem találkozott olyan nővel, mint Kristanna Blomquist. Számára a csalók mindig is csak bűnözők voltak, olyan személyek, akik nem akarták tisztességes munkával megkeresni a kenyerüket, ezért másokat csaptak be a pénz reményében. A legelítélendőbb embertípusnak tekintette őket, megvetendőknek, üldözendőknek.

Talán a szépsége az oka – tippelt. – Ezért nézek rá másképp.

De a szíve mélyén tudta, érzéseihez Krista külsejének vajmi kevés köze van.

Leült a konyhaasztalhoz, és elhatározta, ott várja meg, míg a lány nővérei hazaérnek. Nem kockáztathatja meg, hogy Donald vagy Tait ismét beállít, és bántja a lányt. Azzal magyarázta döntését, hogy ez kötelessége. Elvégre mégiscsak arra tette fel az életét, hogy üldözze a bűnözőket, mindent elkövessen azért, hogy megkapják méltó büntetésüket, és közben védelmezze azokat, akik képtelenek megvédeni magukat. Most már csak azt kellett eldönteni, Krista vajon melyik csoportba tartozik.

2 Idézet a Zack Snyder rendezésében, Gerald Butler főszereplésével 2007-ben készült 300 című filmből, ami a Kr.e. 480-ban zajló thermopülai csata eseményeit dolgozza fel, ahol Leónidasz spártai király, 300 katona élén harcol a legvégsőkig a többszörös túlerőben lévő perzsa sereg ellen.