Rejtő Jenő

A sárga garnizon

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2014

ISBN 978-963-387-144-7

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Első fejezet

A vödör, mint modern közlekedési eszköz.

Sárga Garnizon! Olyasféle legenda a légióban, mint a brazíliai őserdőben ma is létező brontosaurusok meséje, vagy a híres „terra incognita”, amely Ausztrália felfedezéséig annyi hajós fantáziáját izgatta. Ha megőrül egy légionista, és beleveti magát, mint ámokfutó, a sivatagba, azt mondják: „elment a Sárga Garnizonba.” A sivatag homokja sárga. Az elenyészett katona csontja fehér. Öreg bakák tudni vélik, hogy valahol a sivatag legmélyén igenis létezik a Sárga Garnizon! Csodálatos város a sivatagban, szökött légionisták alapították, királyuk egy őrült amerikai milliomos, aki állandóan fejleszti ezt a titkos várost. Van ott minden: pálinka, rádió, gyönyörű fiatal nők, villanyvilágítás és bagó dosztig, csak nehéz eljutni oda. A legtöbb légionista nevet rajta, tudja, hogy mese. Ugyan miféle élet fakadhatna a sivatagból?

Különösen az olyan helyen esik róla sok szó, mint például El Matala helyőrsége. Itt már csak a legendák tartják az emberben a lelket, vagy még azok sem. Úgynevezett „előretolt helyőrség” a Szaharában, több ezer kilométernyire a civilizált északi résztől. Néhány szerencsétlen sorsú, elkárhozott katona él ebben a szörnyű kazamatában.

Fehér vályogfalból épült kör alakú erődben laknak. Az erőd körül néhány pálma, és mindenfelé, ameddig a szem ellát, egyforma homokhullámok. Ez a Szahara. Az iszonyatos forróság, a végtelen sivatag, az örök, egyhangú némaság, a szemet, gégét, orrlyukakat felsebző szállongó por minden percet elviselhetetlenné tesz.

A helyőrség már negyedik hónapja állja a sarat. Illetve a port.

A katonák úgy ődöngenek az erődben, mint tikkadt jegesmedvék valamelyik európai állatkert ketrecében.

A hálóteremben néhány meztelen ember fekszik félájultan az ágyon. Egy öreg légionista kapcarongyot szab elhordott fehérneműjéből, közben asztmatikusán liheg, és vörös, gyulladt szemeit időnként az ágya mellett álló tégelyből bekeni valamivel.

Az őrség a könnyű zubbonyban is félholtan várja, hogy leváltsák. Minden tapad hozzájuk, izzadságtól átázott ruhájuk gőzölög a gyorsan párolgó nedvességtől.

Váltás után ők is bemennek a kantinba. De akárhányan ülnek bent, nyomasztó csend van. Délután négy óra...

Légyraj dong, nyirkos, bágyadt arcok bámészkodnak, és egyszerre, mintha nem is itt történnék, frissen nyílik az ajtó, valaki erőteljesen belép, és vidáman kiált:- Halló! Vén apagyilkosok! Olyan csend van itt, mintha nem is kantin lenne ez a hely, hanem valami parlamenti gyűlés, ahol még a szónok is elaludt. - Természetesen Jimmy Fool volt a belépő. Pokoli ember. Nem fog rajta a Szahara. Ahol vén beduinokat a guta kerülget a melegtől, ott ő fogadásból negyedóráig szteppel, és állandóan röhög. Ezért nevezte el az angol tiszthelyettes „Fool” Jimmynek, keresztneve mellé odabiggyesztve a „bolond” jelzőt. A természet valóságos csodája ez a látszólag gyenge testbe beépített szervezet.

Karcsú, középtermetű fiatalember Jimmy Fool, kissé pisze orral, széles, vigyorgó száj al. Mégis csinos kölyök, ördögien ügyes és veszettül erős. Aránylag kis kezével egyszer olyan pofont adott az óriás orosz Matieffnek, hogy eltörött az állkapcsa. Azóta a legjobb barátok. Az orosz két hétig feküdt, Jimmy Fool két hétig ült, és az ügy a lovagiasság szabályai szerint befejeződött. Hogy Jimmy nem volt normális, az leginkább állandó táncolásán látszott. Képes volt úgy bemenni az őrmesterhez az irodába, mint amikor egy prímabalerina a tapsot köszöni meg; lábuj hegyére ugrott be, bal lábát kissé felemelte, jobb kezét az őrmester felé nyújtotta, és a ballal egy csókot dobott neki. Az őrmester, akinek igen kevés érzéke volt a mozgásművészet iránt, öt nap pelotte-tal honorálta a közlegény feltűnően kedves megnyilatkozását.

Mindezt csak azért mondtam el, hogy hősünk jellemrajzával tisztában legyen az olvasó. Hősünk olykor minden ok nélkül fütyülni vagy táncolni kezdett, és akkorákat nevetett, hogy megrezdültek az evőeszközök az asztalon. Hősünk, mint általában a hősök, megvetette a halált, éppúgy, mint az életet, mert már kora ifjúságában megrendült a hite abban, hogy egyáltalán léteznek komoly és fontos dolgok a világon. Amikor bement a kantinba, senki sem figyelt fel rá. Elrúgott az útjából egy széket, átugrott egy asztalt, lábuj hegyre érkezett a söntéspolc elé, remek balettpózban, és grogot kért igen sok rummal, majd egy csókot dobva a vendéglősnek, megpenderült a tengelye körül és leült. Éppen ahhoz a szomorú, csendes fiúhoz, aki olyan buzgón tanult angolul, mintha másnap Londonba kellene utaznia egy fontos állás betöltése céljából.

- How do you do?! - kiáltott rá, és nagyot csapott a Lambert nevű katona vállára. - Tudsz már valamit angolul?

- Yes, már tudom - felelte angolul, bágyadt hangon.

- Nem „tudom”, hanem: tudok. A nyelvtan nagyon fontos.

Rosszul nézel ki. Csak nem hűltél meg? Londonban ilyenkor valami izzasztót szoktak bevenni. Itt természetesen ez felesleges.

- Minden felesleges - folytatta Lambert továbbra is angolul. - Úgyis meghalok.

- Hát mi bajod van voltaképpen? Mi? What is the malter with you?

- Minden.. - felelte most már franciául Lambert. - Nem bírom tovább.. A sivatag.. és ez a szörnyű meleg.

Kedves diák. Az utolsó vizsgája előtt ellumpolta a pénzét, és a szüleitől való félelmében a légióba állt. Ez is egy álláspont.

Ugyan miféle szülő tud olyan szigorú és kegyetlen lenni, mint a légió?

Elhatározta, hogy megmenti ezt a kedves fiút. Kettesben különben is kellemesebb a szökés.

- Ide hallgass, Lambert. Nem akarok magánügyeidbe avatkozni, tehát ne vedd rossz néven, ha megkérdezem: ragaszkodsz te ahhoz, hogy itt tartózkodj, ebben a ronda erődben? Én ugyanis távozom.

- Szökni akarsz?

- Azt, csibém...

- Hogyan akarsz innen elmenni?

- Angolosan. Nem is szólok a feletteseknek. Csak okoskodnának. Nem igaz? Vesszük a cókmókot, és megyünk.

- Hogy képzeled?

- Mindenki úgy megy, ahogy tud. Jó lenne tipróláncos autó, vagy akár egy közönséges Ford kocsi, megfelelne esetleg a teve is, de miután mindez nincs, mi egyéni módon fogunk menni.

- Mivel?

- Vödörrel, fiam. Egy szál vödörrel Marokkóig elmegyek! És elviszlek téged is ezzel a járművel. A jó lelkek kis helyen is megférnek. Remélem, hogy mi ennek dacára nem veszünk öszsze.

Második fejezet

Török mese az elvarázsolt vödörről. Megismerkednek a ragyás kormányossal, és keresik a „Sárga Garnizont".

Elsősorban a rádióssal kellett olyan barátságban lenni, mint amilyenben Jimmy volt ezzel a katonával. Egy harc alkalmával az életét mentette meg. Ha valaki megszökött az állomáshelyéről, akkor a rádió egy héten keresztül naponta háromszor leadta a körözvényt, és valamennyi állomás átvette a hírt. Az El Matala helyőrség rádiósa megígérte a barátjának, hogy egyetlenegyszer sem lesz bekapcsolva az adó, amikor bemondja a szökést. Kinek jutna eszébe ellenőrizni, hogy leadás közben működik-e valójában a készülék? A rádiós jelenti, hogy leadta, az altiszt hallhatja jól, amint bemondja a hangerősítőbe, és kész.

De ez még nem jelent szabadulást. Hiszen légionisták errefelé csak osztagokban fordulnak elő, vagy futári minőségben. Itt minden lépésnél, minden oázisban nyomban lecsap az arab lakosság és a csendőrség a szökevényre. Szép jutalom jár az elfogott légionistáért. Ha megérkezik valaki egy oázisba, azonnal összesereglik mindenki. Mondom, kész őrült ez a Jimmy. Nem is jut tovább a legközelebbi pálmaligetnél, azt két nap alatt elérheti könnyen gyalog is, de ott azután rögtön elfogják. És mit visz magával az útra? Egy vödröt meg egy meszelőecsetet, és azt a mulya diákot, a Lambertet. Bolond ez, a vak is látja.

Reggel már nem találják itt őket. Minden baka tudja, hogy éjfélkor másztak át a falon. Általában sok szerencsét kívántak nekik. A kapitány egy őrjáratot küld utánuk, ezek természetesen estefelé üres kézzel jönnek vissza. Nem baj. A rádiós leadja a körözvényt. Az a két őrült úgysem jut messzebb Bukhtar oázisnál. Ott majd ellátják a dolgukat, mondja a kapitány.

Nagyon csodálkozott volna ez a kapitány, ha másnap délelőtt véletlenül jelen lehet Bukhtar oázisban. Azt hitte volna, hogy álmodik. A két légionista, Lambert és ez a bolond, ott állnak egy-egy pálma előtt, és meszelik. A fák derekára, műértő elmélyüléssel, széles, fehér övet pingálnak. Az oázis lakossága szájtátva állja körül őket.

Most mindenki utat nyit. Egy kétméteres arab csendőr érkezik három legényével. Néhány másodpercig gyanakodva nézi a két légionistát, akik buzgón meszelik a pálmatörzseket. Azután odaszól:- Hallja! Mit csinálnak itt maguk?

- Látja, ha van szeme! Nem tud valahol egy kis pálinkát szerezni nekünk?

- Honnan jönnek, és miért csinálják ezt? - kérdi a csendőr, és maga sem tudja, miért, zavarban van. Mi a macskának találták ki ezt a csúf dolgot a fák ellen? A katona szó nélkül átnyújt egy nyomtatott írást. Lambertben meghűl a vér. Felismeri a kantinban csomagolásnak használt, úgynevezett makulatúrapapírt, amit a katonai iroda kiselejtezett nyomtatványokból bocsát olcsón a vendéglős rendelkezésére. Szent Isten! Még egy zsírfolt is van a szélén! Ezért nem árulta el útközben, hogy mi a terve, hiába könyörgött.

Lambertnek igaza volt. Sokszorosított körlevél egyik példányát hozta el Jimmy. Százával használták a kantinban csomagolásra. A körlevél szövege így hangzott: „ELRENDELEM hogy a növekvő autóforgalomra való tekintettel az országutak, oázisok, parkok fáit az útvonal mentén egy méter hosszúságú fehér jelzéssel lássák el, olyképpen, hogy a fa törzse az előírásnak megfelelően mésszel mázoltassék be. Valamennyi helyőrség parancsnoka végez-tesse el e munkát körzetében, és a parancs előírásszerű teljesítéséről egy altiszt győződjék meg. Írásbeli jelentést a Katonai Közlekedési Ügyosztály 9/b osztályához kell továbbítani. Városparancsnokság, s. k."

Nem mondom, hazárdjáték volt, az bizonyos. De aki tisztában van egy arab csendőr tájékozottságával és egy katonai nyelven szerkesztett irat hatóerejével, az nem is találja olyan veszélyesnek a játékot. A parancs alján bélyegzőutánzattal ott szerepelt a városparancsnok aláírása is. E legtávolabbi oázis legkezdetlegesebb csendőre még csak gyanút sem fogott. Hiszen két hónapja sincs, hogy valóban erre vonultak át tipróláncos autókkal azok a hindu hercegek, akik vadászni jöttek. Nincs kizárva, hogy jövő hónapban megint jön valaki. Nyilvánvaló, hogy intézkedésre szorul a növekvő autóforgalom. Lambert boldog, és már reméli, hogy szerényen meghúzódhatnak itt, mielőtt továbbmennek, de sajnos ezt a bolondot nem hatja át a szerénység. Egyre gorombább az arab csendőrrel.

- Ahelyett, hogy bámészkodna, gondoskodjék ellátásról, mert egy óra múlva ebédelünk. Azonkívül kell mész, cigaretta, egy öszvér a csöbröknek és két teve. Mert továbbmegyünk innen.

A kincstár semmit sem kér ingyen, de mindent olcsón.

- Hát én már sokat hallottam, öt éve vagyok csendőr, de..

- Van felesége?

- Igen.

- Hát akkor legyen szíves, és rövidre fogott életrajzát közölje őnagyságával. Nekem öszvér kell, élelem meg miegymás, és ilyesmiről egy oázisban a csendőrnek kell gondoskodni.

A csendőr régen tudta, hogy a légionisták nem valami finom emberek, hát nem vitatkozott tovább. Amíg Jimmy Fool bement a vendéglőbe, kissé pihenni (Lambert nem merte abbahagyni a meszelést), addig a csendőr gyorsan elintézett mindent, hogy mennél hamarabb elvigye őket az ördög.

Megkönnyebbülten nézett a tevéjükön elügető katonák után, akik egy kis öszvért fogtak közre. Az öszvéren vödrök csörömpöltek. Azután megelégedetten szemlélte a szép, szabályos mészövvel ellátott pálmákat. Milyen más mindjárt egy ilyen oázis, ha a hatóságok kissé rendbe hozzák. Hiába, a civilizáció, a civilizáció, na.

A lengyel Grovoszky gróf, amikor egy hónap múlva vadászat közben erre az istenverte tájékra tévedt éjszaka az autójával, és reflektorát figyelmeztetően visszatükrözték a fehérre meszelt pálmák, sötétben is irányt mutatva az autónak, percekig pislogott, és azt hitte, hogy a sivatag elvette az eszét. Nem is csodálta, hogy a csendőr olyan felfuvalkodottan beszél vele, és a látottak után már azt is meg merte kérdezni, hogy:- Benzintöltő állomásuk is van?

- Még nincs. De minden percben várjuk.

- Most legalább látod, pajtás, hogy a vödör milyen kitűnő közlekedési eszköz a sivatagban - oktatta Jimmy a barátját, miközben a legközelebbi oázis felé ügettek tevéiken, élelemmel és vízzel ellátva.

- Csodállak és tisztellek! - mondta a diák. - Sohasem hittem volna, hogy ilyen nagyszerűen fogunk utazni.

- Csak ez az undok meszelés ne lenne - sóhajtott Jimmy. - Megpróbálom legközelebb a csendőrökkel végeztetni.

A társa majdnem sírva kérte, hogy ezt ne tegye. Másnap estére elérték El Gole oázisát. Ez már hatalmas, lakott, kulturáltabb pálmaliget volt. Szó nélkül lepakoltak. Alig habarták még öszsze a meszet, máris csődület támadt köröttük, de ezzel mit sem törődve, elkezdték meszelni az első két pálmát. Jimmy fütyörészett közben, és időnként nagyokat harapott a bal kezében tartott szárított juhhúsból. Itt azután csodálatosképpen fehér csendőrt találtak. Lambert szívéből minden vér a bokájába szaladt. Ezt nem lehet becsapni a makulatúrával.

Hogy tévedett!