Jules Verne

Grant kapitány gyermekei

Fordította Bartócz Ilona

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2014

ISBN 978-963-387-159-1

Tartalom

Első rész

I. A pörölycápa

II. A három okmány

III. Malcolm-Castle

IV. Lady Glenarvan javaslata

V. A Duncan útnak indul

VI. A hatos számú fülke utasa

VII. Honnan jön és hová készül Jacques Paganel?

VIII. Eggyel több derék ember a Duncanon

IX. A Magellán-szoros

X. A 37. szélességi fok

XI. Chilén keresztül

XII. Tizenkétezer lábnyi magasságban

XIII. Lefelé a Kordillerák lejtőin

XIV. Váratlan puskalövés

XV. Jacques Paganel spanyol tudománya

XVI. A Rio Colorado

XVII. A pampák

XVIII. Vízkeresés

XIX. A prérifarkasok

XX. Az argentin síkságok

XXI. Az Indépendance-erőd

XXII. Az árvíz

XXIII. Madárélet a fa tetején

XXIV. Amelyben még mindig madár módra élnek

XXV. Tűz és víz között

XXVI. Az Atlanti-óceán

Második rész

I. Ismét a hajón

II. Tristan da Cunha

III. Az Amsterdam-sziget

IV. Jacques Paganel és Mac Nabbs őrnagy fogadása

V. Vihar az Indiai-óceánon

VI. A Bernoulli-fok

VII. Ayrton

VIII. Az indulás

IX. A Victoria tartomány

X. A Wimerra folyó

XI. Burke és Stuart

XII. A melbourne-sandhursti vasútvonal

XIII. Első díj földrajzból

XIV. Az Alexander-hegy bányái

XV. Australian and New Zealand Gazette

XVI. Az őrnagy szerint majmok

XVII. A milliomos állattenyésztők

XVIII. Az Ausztráliai-Alpok

XIX. Váratlan fordulat

XX. Aland-Zealand

XXI. Négy gondterhes nap

XXII. Eden

Harmadik rész

I. A Macquarie

II. Új-Zéland múltja

III. Az új-zélandi vérfürdő

IV. A sziklazátonyok

V. A botcsinálta tengerészek

VI. Elméleti fejtegetés az emberevésről

VII. Partraszállás a rettegett vidéken

VIII. Új-Zéland jelene

IX. Harminc mérföld észak felé

X. A nemzeti folyó

XI. A Taupoi-tó

XII. Egy maori főnök temetése

XIII. Az utolsó órák

XIV. A tabu hegy

XV. Paganel hatásos eszközei

XVI. Két tűz között

XVII. Mit keresett a Duncan Új-Zéland keleti partján?

XVIII. Ayrton vagy Ben Joyce?

XIX. Az egyezség

XX. Kiáltás az éjszakában

XXI. A Tabor-sziget

XXII. Paganel utolsó szórakozottsága

Első rész

I. A pörölycápa

1864. július 26-án pompás jacht szelte teljes gőzzel az Északi-csatorna[1] vizének szél korbácsolta hullámait. Tatárboca csúcsán angol lobogó lengett az erős északkeleti szélben, főárboca csúcsán meg kisebb kék zászló, rajta arannyal hímzett két betű: E.G. s e monogram fölött hercegi korona. Duncan volt a hajó neve, tulajdonosa, Lord Glenarvan egyike volt annak a tizenhat skót peernek, aki öröklött jogon tagja a Lordok Házának, s ugyanakkor az Egyesült Királyságban oly nevezetes Royal Thames Yacht Club[2] legelőkelőbb tagja volt.

Lord Glenarvan ifjú hitvesével, lady Helenával és egyik unokabátyjával, Mac Nabbs őrnaggyal utazott a hajón.

A nemrégiben épült Duncan a Clyde-öböltől néhány mérföldnyire járt próbaúton, s most hazatérőben Glasgow felé igyekezett. Már Arran szigete is kibontakozott a láthatáron, mikor az őrt álló matróz jelentette, hogy roppant nagyságú hal siklik villámgyorsan a hajó nyomában. John Mangles kapitány azonnal tudatta lord Edwarddal a történteket. A lord Mac Nabbs őrnaggyal együtt a fedélzetre sietett, s megkérdezte a kapitányt, véleménye szerint miféle állatról van szó.

- Azt hiszem, uram, nem más, mint jókora cápa.

- Cápa? Ezeken a vizeken? - csodálkozott Glenarvan.

- Bizony az - mondta a kapitány. - A cápáknak ahhoz a fajtájához tartozik, amelyik megél valamennyi tengerben, s bármelyik szélességi fokon. Pörölycápa néven ismeretes, és szinte bizonyos vagyok benne, hogy ez a nyavalyás is ebből a fajtából való. Ha lordságod is úgy akarja, és lady Glenarvan is szívesen végignéz egy ilyen nem mindennapi halászatot, akkor hamarosan megtudjuk, igazam van-e.

- Mi a véleménye, Mac Nabbs? - kérdezte Glenarvan az őrnagyot. - Kockáztassuk meg ezt a kalandot?

- Ahogy kedve tartja - felelte nyugodtan az őrnagy.

- Különben is - tette hozzá John Mangles -, nem irthatjuk eleget ezeket a szörnyű állatokat. Éljünk az alkalommal, és ha lordságod is így akarja, hát izgalmas látványban lesz részünk, és egyúttal hasznosat is cselekszünk.

- Rajta, John! - mondta lord Glenarvan.

Majd lady Helenáért küldött, és együtt mentek a hátsó fedélzetre; a ladyt is nagyon érdekelte ez az izgalmas halászat.

A tenger csodálatos volt; felszínén világosan látszottak a cápa gyors mozdulatai; bámulatos lendülettel hol alábukott, hol nekilendült. John Mangles kiadta az utasításokat. A matrózok a hajó jobb oldali korlátján át erős kötelet vetettek a tengerbe, a kötél végére vaskos szalonnadarabbal felcsalizott horgot tettek. Noha jó ötven yardnyi[3] távolságra volt, a falánk cápa megérezte a felkínált csalétket. Sebesen közeledett a jachthoz. Szélén szürke, tövénél fekete uszonyaival vadul csapkodta a hullámokat, míg farkával nyílegyenesen kormányozta magát. Ahogy közeledett, elővillant mohóságtól villogó, kidülledt szeme, s mikor hátára fordult, nagyra nyitott szája négy sor fogat tárt fel. Feje széles volt, s úgy illeszkedett törzséhez, mint kettős kalapács feje egy nyélhez. John Mangles nem tévedett, ez a hal valóban a cápák családjának az a legfalánkabb példánya volt, melyet az angolok mérleghalnak, a provánsziak meg zsidóhalnak neveznek. A Duncan utasai és matrózai élénk figyelemmel kísérték a cápát. Az állat hamarosan a horog közelében volt; hátára fordult, hogy könnyebben megragadhassa, majd a hatalmas csalétek eltűnt roppant torkában. Ezután rögtön nagyot rántott a kötélen, s ezzel saját magát kapatta horogra, s a matrózok a fővitorlarúd végére erősített kettős csigával a magasba emelték a hatalmas állatot.

A cápa érezve, hogy kiragadták természetes közegéből, vadul viaskodott. De megbirkóztak vele. Kötelet hurkoltak a farkára, ezzel meggátolták a mozgásban. Pillanatok múlva már át is emelték a korláton, és a fedélzetre vetették. Az egyik matróz - ugyancsak elővigyázatosan - melléje lépett, és egy erőteljes bárdcsapással levágta az állat hatalmas farkát.

A halászat véget ért, nem kellett tartaniuk többé a szörnyetegtől; kielégült a matrózok bosszúja, de nem a kíváncsiságuk. Ugyanis minden hajón él a szokás, hogy kiürítik az elejtett cápa gyomrát. A matrózok tudják, mily falánk, és mily kevéssé finnyás állat a cápa, így hát meglepetésre várnak, s várakozásuk nem mindig hiábavaló.

Lady Glenarvan nem akart jelen lenni ennél a visszataszító vizsgálatnál, és visszatért a hátsó fedélzetre. A cápa még zihált; tíz láb hosszú volt, és súlya több mint hatszáz font.[4] Egyáltalán nem rendkívüli ez a nagyság és ez a súly, de ha nem is fajának óriásaként tartják számon a pörölycápát, azért csak a legveszedelmesebbek közé tartozik.

Néhány bárdcsapással minden további ceremónia nélkül felnyitották a hatalmas halat. A horog mélyen belehatolt a gyomrába, ami egyébként teljesen üres volt, úgy látszik, az állat régóta nem jutott harapnivalóhoz, és a csalódott matrózok már hajították volna vissza a tengerbe az állat maradványait, mikor a vitorlamester valami vaskos, az egyik bélbe betokosodott tárgyra figyelt fel.

- Nahát! - kiáltott fel. - Ez meg mi?

- Valami szikladarab - felelte az egyik matróz.

- Biztosan nehezéknek kapta be.

- Ugyan! - mondta egy másik. - Egész egyszerűen láncos golyó, ami a gyomrába fúródott, és még nem tudta megemészteni.

- Hallgassatok már! - szólt közbe Tom Austin, a hajó másodparancsnoka. - Nem látjátok, hogy ez az állat megrögzött iszákos volt, először megitta a bort, és hogy semmit se veszítsen belőle, lenyelte a palackot is.

- Micsoda? - kiáltott fel lord Glenarvan. - Palack van a cápa gyomrában?

- Valódi palack - felelte a vitorlamester. - De látni rajta, hogy nem most került ki a pincéből.

- Nos, Tom - mondta lord Edward -, húzzák ki óvatosan; a tengeren talált palackokban gyakran vannak értékes okmányok.

- Gondolja? - kérdezte Mac Nabbs őrnagy.

- Azt hiszem; mindenesetre megtörténhetik.

- Ó, nem vonom kétségbe - felelte az őrnagy -, talán valóban titkot őriz ez is.

- Mindjárt megtudjuk - mondta Glenarvan. - Nos, Tom?

- Íme - felelte Tom, és felmutatott egy formátlan tárgyat, amit nagy nehezen előhúzott a cápa belsőrészei közül.

- Helyes - mondta Glenarvan -, mosassa le ezt a rondaságot, aztán hozzák be a társalgóba.

Tom engedelmeskedett, és a különös körülmények között talált üveg hamarosan ott állt a társalgó asztalán. Az asztal körül ott ült Glenarvan lord, Mac Nabbs őrnagy, John Mangles kapitány, és - mivel úgy mondják, a nők mindig kíváncsiak egy kicsit - közéjük telepedett lady Helena is.

A tengeren minden eseményszámba megy. Pillanatnyi csend lett. Minden tekintet ezt a törékeny tárgyat fürkészte. Vajon valami szerencsétlenség titkát rejti magában, vagy unatkozó hajós bízta a hullámokra érdektelen üzenetét?

Tudniuk kellett, hányadán állnak, és Glenarvan nyomban neki is látott a palack vizsgálatának. A helyzet megkívánta óvatossággal működött, akár egy vizsgálóbíró, aki valami súlyos ügy sajátos mozzanatait bogozza; és jól tette, mert gyakran a legjelentéktelenebb nyom vezet fontos felfedezésre. Mielőtt belülről megvizsgálta volna, Glenarvan előbb kívülről vette szemügyre a palackot. Karcsú nyaka volt, vastag száján még ott lógott egy rozsdától kikezdett drót; igen vastag, több atmoszféra nyomást is kiálló oldala félreérthetetlenül champagne-i eredetről tanúskodott. Ezekkel az üvegekkel az aď-i vagy épernay-i vincellérek kettétörhetnek egy széklábat is anélkül, hogy a palackon bármiféle repedés nyoma látszana. Ez a palack tehát bízvást kiállhatta egy hosszú vándorút viszontagságait.

- A Cliquot pezsgőgyárból való palack - állapította meg az őrnagy.

S mivel feltehetően szakértő volt, állítását minden ellenvetés nélkül elfogadták.

- Kedves őrnagy - felelte Helena -, nem fontos, miféle palack ez, ha nem tudjuk, kitől jön.

- Megtudjuk azt is, kedves Helenám - mondta lord Edward -, de azt máris mondhatjuk, hogy messziről jön. Nézzék csak a falait borító megkövesedett anyagokat, melyek a tengervízben rakódtak le rajta! Ez a palack hosszú ideig hányódott az óceánban, mielőtt elnyelte a cápa gyomra.

- Én is így gondolom - felelte az őrnagy -, ez a törékeny edény hosszú utat tehetett meg kőburkolata oltalmában.

- De kitől jöhet? - kérdezte lady Glenarvan.

- Várj, kedves Helena, várj; türelmesnek kell lenni az efféle palackokkal. Csaknem biztos vagyok benne, hogy a palack maga felel majd kérdéseinkre.

És Glenarvan kapargatni kezdte a palack száját védő kemény anyagokat; hamarosan előtűnt a dugó; a tengervíz ezt is ugyancsak kikezdte.

- Kellemetlen - mondta Glenarvan -, mert ha valami irat van a palackban, hát vajmi rossz állapotban lehet.

- Félő, hogy így van - felelte az őrnagy.

- Még azt is hozzátenném - mondta Glenarvan -, hogy ez a rosszul zárt palack bizonyosan hamar elmerült volna, még szerencse, hogy elnyelte a cápa, és elhozta nekünk a Duncan fedélzetére.

- Kétségtelen - felelte John Mangles -, noha jobb lett volna, ha nyílt tengeren fogjuk ki, pontosan meghatározott hosszúsági és szélességi fokon. Ez esetben ugyanis a légmozgás és a tengeráramlatok irányának tekintetbevételével kiszámíthattuk volna addig megtett útját; de egy ilyen postással, az ilyen cápákkal sohasem lehet tudni, hisz úsznak ezek szél ellen, ár ellen is!

- Majd meglátjuk - felelte Glenarvan.

E szavakkal igen óvatosan kihúzta a dugót, s a társalgóban erős tengerillat áradt szét.

- Nos? - kérdezte lady Helena valódi női türelmetlenséggel.

- Igen - mondta Glenarvan -, nem tévedtem! Papírok vannak benne!

- Okmányok! Okmányok! - kiáltott fel lady Helena.

- Csakhogy a nedvesség kikezdte a papírokat, lehetetlen kiszedni őket, az üveg falához tapadtak - felelte Glenarvan.

- Törjük össze - javasolta Mac Nabbs.

- Jobb szeretném épségben megőrizni - felelte Glenarvan.

- Én is - mondta az őrnagy.

- Kétségtelenül az lenne a legjobb - mondta lady Helena -, de a palack tartalma értékesebb, mint maga a palack, így helyesebb feláldozni az utóbbit az előbbiért.

- Csak az üveg nyakát üsse le lordságod - mondta John Mangles -, így sértetlenül kivehetjük az okmányt.

- Rajta, rajta, kedves Edward! - kiáltott fel lady Glenarvan.

Másként nem tehettek, és lord Glenarvan kénytelen-kelletlen rászánta magát, hogy leüsse az értékes üveg nyakát. De a palackra kövült gránitkemény burkolat csak kalapácsnak engedett. Csakhamar darabokra hullott az asztalon, és több egymáshoz tapadt papírszelet bukkant elő. Glenarvan óvatosan kihúzta, majd szétválasztotta őket, és miközben maga elé teregette valamennyit, lady Helena, az őrnagy és a kapitány kíváncsian vették körül.

Tartalom

II. A három okmány

A tengervízben félig szétmállott papírdarabokon csak néhány szó maradt, elmosódott sorok megfejthetetlen maradványai. Glenarvan lord néhány percig figyelmesen vizsgálta őket, minden irányban megforgatta; a fény felé tartotta, szemügyre vette minden épségben maradt részét, majd barátaira nézett, akik aggodalmasan figyelték.

- Három különböző okirattal van dolgunk, valószínűleg egyazon okmánynak három nyelvre fordított példányai; az egyik angolul, másik franciául, a harmadik pedig németül. A néhány épségben megmaradt szó világosan bizonyítja, hogy nem tévedek.

- De legalább van valami értelme ezeknek a szavaknak? - kérdezte lady Glenarvan.

- Nehéz bármit is mondani, kedves Helena; az okmányokon szereplő szavak nagyon is hiányosak.

- De talán kiegészítik egymást - mondta az őrnagy.

- Biztosan - felelte John Mangles -, hiszen nem valószínű, hogy a tengervíz azonos helyen kezdte volna ki a három papirost, és ha egybevetjük az egyes mondattöredékeket, végül megfejtjük az értelmüket.

- Így is teszünk - mondta lord Glenarvan -, de dolgozzunk módszeresen. Vegyük először az angol szöveget.

Az iraton az alábbi sorrendben ezek a sorok és szavak voltak:

62                              Bri                                      gow

sink                                                                       stra

aland

skipp            Gr

that monit                of long

and                                                               ssistance

lost

- Hát ennek ugyan nincs sok értelme - mondta csalódottan az őrnagy.

- Bárhogy is van - felelte a kapitány -, az bizonyos, hogy angolul van írva.

- Kétségtelen - mondta lord Glenarvan -, a sink, aland, that, and, lost szavak épségben maradtak; a skipp nyilván skipper akar lenni, és szó van egy bizonyos Gr... nevű úrról, aki talán valami szerencsétlenül járt hajó kapitánya.

- Tegyük még hozzá - mondta John Mangles -, hogy a monit és ssistance szótöredékek értelme is világos.

- De hát ez már valami! - kiáltott fel lady Helena.

- Sajnos - mondta az őrnagy -, közben egész sorok hiányoznak. Hogyan tudhatnánk meg az elpusztult hajó nevét, a hajótörés helyét?

- Megtudjuk majd azt is - felelte lord Edward.

- Nyilván - mondta az őrnagy, aki mindig mindenkivel azonos véleményen volt -, de hogyan?

- Úgy, hogy egyik iratot kiegészítjük a másikkal.

- Lássuk csak! - kiáltott fel lady Helena.

A második papiros hiányosabb volt, mint az előző, csak néhány elszigetelt szó maradt meg rajta, így:

7 Juni                                            Glas

zwei                                  atrosen

graus

bringt ihnen

- Ez németül van - jelentette ki John Mangles, ahogy egy pillantást vetett a papírra.

- És maga tud németül, John? - kérdezte Glenarvan.

- Tökéletesen, uram.

- Akkor hát mondja meg nekünk, mit jelenthet ez a néhány szó.

A kapitány figyelmesen megvizsgálta az iratot, majd így szólt:

- Először is megtudjuk belőle az esemény napját; 7 Juni június hetedikét jelent, és ha ezt az adatot hozzátesszük az angol iratban talált 62-es számhoz, úgy megkapjuk a pontos dátumot: 1862. június 7.

- Jól van! - kiáltott fel lady Helena. - Folytassa, John!

- Ugyanebben a sorban látom a Glas szót - folytatta az ifjú kapitány -, mely ha összevetjük az első iratban talált gow szóval, Glasgow-t ad. Nyilvánvalóan egy glasgow-i hajóról van szó.

- Én is így gondolom - mondta az őrnagy.

- Az irat második sora teljes egészében hiányzik - folytatta John Mangles. - De a harmadikban két fontos szót látok: zwei, ami kettőt, és atrosen, azaz Matrosen, ami németül matrózokat jelent.

- Így hát - mondta lady Helena - egy kapitányról és két matrózról van szó?

- Valószínűleg - felelte Glenarvan lord.

- Bevallom lordságodnak - folytatta a kapitány -, hogy a következő szó, graus nem egészen világos előttem. Nem tudom, hogyan fordítsam. Talán a harmadik irat hozzásegít bennünket a megoldáshoz. Ami az utolsó két szót illeti, azok egyszerűek. Bringt ihnen annyit jelent, hogy nyújtsatok nekik, és ha ezt az angol szövegben ugyancsak a hetedik sorban talált ssistance, kiegészítve assistance szó mellé tesszük, önmagától kerekedik ki az a mondat: nyújtsatok nekik segítséget.

- Igen, nyújtsatok nekik segítséget - mondta Glenarvan -, de hol vannak ezek a szerencsétlenek? Mindeddig egyetlen utalás sincs a helyre, a katasztrófa színtere teljesen ismeretlen előttünk.

- Reméljük, hogy a francia irat világosabb lesz - mondta lady Helena.

- Lássuk hát a francia iratot - felelte Glenarvan -, és mivel mindnyájan ismerjük ezt a nyelvet, ez majd megkönnyíti a dolgunkat.

Íme a francia irat pontos mása:

troi           âts                          tannia

gonie                      austral

abor

contin                   pr                           cruel           indi

jeté                                                      ongit

et 37ş 11’             lat

- Számok! - kiáltott fel lady Helena. - Nézzék, uraim, nézzék!...

- Csak sorjában - mondta lord Glenarvan -, kezdjük az elején. Hadd nézzem meg egyenként ezeket a szétszórt, töredékes szavakat. Az első betűkből látom, hogy egy trois mâts-ról, azaz háromárbocos hajóról van szó, melynek neve, hála az angol és francia iratnak, egészében megvan: Britannia. A két következő szóból: gonie és austral, csak az utóbbinak van világos értelme.

- Íme egy értékes adat - mondta John Mangles -, a hajótörés a déli féltekén történt.

- Így ez elég pontatlan - mondta az őrnagy.

- Menjünk tovább - folytatta Glenarvan. - Ó! Az abor az aborder ige töredéke, mely azt jelenti: partot érni! Ezek a szerencsétlenek partot értek valahol! De hol?! contin! Vajon ez a continent, azaz kontinens szó töredéke? Cruel!

- Cruel! - kiáltott fel John Mangles. - De hiszen ez megmagyarázza a német szót, graus... grausam... cruel... kegyetlen!

- Folytassuk! Folytassuk! - mondta Glenarvan, aki egyre izgatottabb lett, amint a töredék szavak lassacskán értelmet nyertek.

- Indi... vajon Indiába keveredtek ezek a tengerészek? De mit jelent az ongit szó? Longitude! Azaz hosszúsági fok! És lat, azaz latitude, a szélességi fok: harminchetedik fok tizenegyedik perc. Végre egy pontos adat!

- De hiányzik a hosszúsági fok - mondta Mac Nabbs.

- Nem kívánhatunk mindent egyszerre, kedves őrnagy - felelte Glenarvan -, a szélességi fok már egymagában is valami. Kétségtelen, a francia irat a legérthetőbb. A három szöveg nyilván szó szerint megegyezik, mivel mindegyikben azonos számú sor van. Most hát össze kell vetnünk, egyazon nyelvre kell fordítanunk őket, meg kell keresnünk legkézenfekvőbb, leglogikusabb és legvilágosabb értelmüket.

- Franciára, angolra vagy németre fogja fordítani? - kérdezte az őrnagy.

- Franciára - felelte Glenarvan -, mivel a legtöbb szó a francia iraton maradt épségben.

- Igaza van lordságodnak - mondta John Mangles -, és ezen a nyelven mindnyájan értünk.

- Rendben van. Leírom ezt az okmányt, összerakom a szófoszlányokat, a mondattöredékeket, figyelembe véve a hézagokat, kiegészítem azokat a szavakat, melyeknek értelméhez nem fér kétség, utána összehasonlítjuk az eredeti szöveggel, és majd meglátjuk az eredményt.

Glenarvan tüstént tollat fogott, és néhány perc múlva átadott barátainak egy papírlapot, melyre ez volt írva:

7 Juni 1862          trois-mats       Britannia     Glasgow

sombré                           gonie                          austral

ŕ terre                                        deux matelots

captain Gr                                abor

contin              pr                     cruel                 indi

jeté ce document                           de longitude

et 37ş 11’ latitudine                      Portez-leur secours

perdus

E pillanatban egy matróz lépett be, közölte a kapitánnyal, hogy a Duncan befutott a Clyde-öbölbe, s a matrózok várják a parancsait.

- Mit kíván lordságod? - kérdezte John Mangles lord Glenarvanhoz fordulva.

- Mielőbb szeretnék Dumbartonba érni, John, onnan majd lady Helena hazatér Malcolm-Castle-ba, én meg Londonba megyek, és bemutatom ezt az okmányt a Tengerészeti Hivatalnak.

John Mangles kiadta a lord kívánságának megfelelő parancsokat, és a matróz távozott, hogy továbbítsa őket a másodparancsnoknak.

- Most pedig folytassuk a nyomozást, barátaim. Nagy szerencsétlenség nyomában vagyunk. Több ember élete függ leleményességünktől. Minden erőnkkel azon kell lennünk, hogy megfejtsük e talányt.

- Készek vagyunk rá, kedves Edward - felelte lady Helena.

- Mindenekelőtt három különböző dolgot kell figyelembe vennünk ezen az iraton - folytatta lord Glenarvan -, a már megfejtett, másodszor: a feltehető, harmadszor: az ismeretlen adatokat. Mit is tudunk hát? Tudjuk, hogy 1862. június hetedikén egy háromárbocos, a Glasgow-ból kifutó Britannia elsüllyedt; hogy két matróz és a kapitány a 37ş 11’ szélességi fokon vetették ezt az iratot a tengerbe; és hogy segítséget kérnek.

- Pontosan! - helyeselt az őrnagy.

- Mit tételezhetünk fel? - folytatta Glenarvan.

- Először is azt, hogy a hajótörés a déli tengeren történt, és itt mindjárt felhívom figyelmüket a gonie szóra. Vajon nem egy ország nevének a töredéke ez a néhány betű?

- Patagonie! - kiáltott fel lady Helena.

- Kétségtelenül.

- De vajon átszeli-e Patagóniát a harminchetedik szélességi kör? - kérdezte az őrnagy.

- Ennek könnyen utánanézhetünk - felelte John Mangles, és máris szétnyitotta Dél-Amerika térképét.

- Ez az. Patagóniát érinti a harminchetedik szélességi kör. Átszeli Araucaniát, az észak-patagóniai pampákat, majd az Atlanti-óceánt.

- Helyes. Folytassuk a feltevéseket. Két matróz és a kapitány abor... abordent, azaz partot érnek; hogy hol: contin... azaz a kontinensen; ugye, értjük; kontinensen, nem szigeten. Mi lett a sorsuk? Két eligazító betű áll itt: pr... melyek elárulják sorsukat. Pris, vagyis elfogták őket, vagy prisonniers, azaz foglyul estek a szerencsétlenek. De kinek a foglyai? Cruels indiens, vagyis kegyetlen indiánoké! Egyetértenek? Nem önmaguktól ugranak a szavak a helyükre? Hát nem nyer értelmet mindnyájunk előtt ez az okmány? Hát nem látják világosan?

Glenarvan meggyőződéssel beszélt. Tekintete tele volt reménykedéssel. Lelkesedése átfűtötte hallgatóit is. S mint ő, azok is felkiáltottak: „Úgy van! Úgy van!”

Rövid szünet után lord Edward így folytatta:

- Ezek a feltevések nagyon is valószerűek, barátaim; a hajótörés szerintem Patagónia partjainál történt. Különben Glasgowban utánanézetek, mi is volt a Britannia útiránya, így majd megtudjuk, elkeveredhetett-e arra a vidékre.

- Ó, nem kell olyan messzire mennünk felvilágosításért - mondta John Mangles. - Itt vannak a Mercantile and Shipping Gazette[5] összegyűjtött példányai, ezekből mindezt megtudjuk.

- Lássuk, lássuk! - kiáltott fel lady Glenarvan.

John Mangles fogott egy halom 1862-es újságot, és gyorsan lapozgatni kezdte őket. Nem sokáig keresgélt; hamarosan elégedetten kiáltott fel:

- 1862. május 30. Peru! Callao! Britannia! Iránya Glasgow, kapitánya Grant.

- Grant! - kiáltott fel lord Glenarvan. - Az a bátor skót, aki a Csendes-óceán szigetein akarta megalapítani Új-Skóciát!

- Igen - felelte John Mangles -, ő az, aki 1861-ben elindult Glasgow-ból a Britannián, s akiről azóta semmi hír.

- Semmi kétség! Semmi kétség! - mondta Glenarvan. - Ő az. A Britannia május harmincadikán hagyta el Callaót, és június hetedikén, nyolc nappal később odaveszett Patagónia partvidékén. Íme, itt van az egész történet ezekben a megfejthetetlennek tűnő szótöredékekben. Látják, barátaim, nagy részét megfejtettük. S már csak egyet nem tudunk: a hosszúsági fokot.

- Nincs rá szükségünk - jegyezte meg John Mangles -, hiszen tudjuk, melyik országról van szó, és a szélességi fok ismerete elegendő ahhoz, hogy vállaljam, egyenesen a hajótörés színhelyére vezetem önöket.

- Mindent tudunk tehát? - kérdezte lady Glenarvan.

- Mindent, Helenám, és a hézagokat, melyeket a tenger mosott a szavak közé, oly könnyen kitöltöm, mintha Grant kapitány maga diktálná.

Glenarvan lord nyomban újra tollat fogott, és habozás nélkül írta a következőket:

A Glasgow-beli háromárbocos Britannia 1862. június 7-én hajótörést szenvedett Patagónia partjainál a déli féltekén. Két matróz és Grant kapitány a szárazföld felé indulva megkísérlik elérni a kontinenst, ahol kegyetlen indiánok fogságába esnek. Ezt az iratot a ... hosszúsági és 37ş11’ szélességi fokon dobták a tengerbe. Nyújtsatok segítséget, különben végünk van.

- Jól van, jól van, Edwardom - lelkendezett lady Helena. - Ha ezek a boldogtalanok viszontlátják a hazájukat, magának köszönhetik majd.

- Viszont fogják látni - mondta Glenarvan. - Ez az irat nagyon is érthető, nagyon is világos, nagyon is egyértelmű, Anglia bizonyára habozás nélkül segítségére siet holmi kegyetlen partvidéken magára maradt három fiának. Amit megtett Franklinért, a sarkkutatóért, és sok másért, azt megteszi ma a Britannia hajótöröttjeiért.

- De ezeknek a szerencsétleneknek biztosan van családjuk, aki siratja őket! - mondta lady Helena. - Talán ennek a szegény Grant kapitánynak felesége van, gyerekei...

- Igaza van, kedvesem, és vállalom, hogy tudassam velük, van még remény. Most pedig, barátaim, menjünk föl a fedélzetre, mert közeledünk a kikötőhöz.

A Duncan ugyanis teljes gőzzel haladt a kikötő felé; éppen a Bute sziget partjai mellett siklott, jobbra maga mögött hagyta Rothesay-t, a termékeny völgyben fekvő kedves városkát, majd nekilendült az öböl keskeny szorosainak, elhúzott Greenock mellett, és délután hat órakor kikötött Dumbarton bazaltsziklájánál, melyen ott trónolt a híres XIII. századi skót szabadsághős, Wallace kastélya.

Lady Helenát postakocsi várta, hogy Mac Nabbs őrnaggyal együtt Malcolm-Castle-ba vigye. Lord Glenarvan megcsókolta fiatal feleségét, és sietve beszállt a Glasgow-i gyorsvonatba.

De indulás előtt gyorsabb eszközre bízott egy fontos hirdetést, amit a távíró néhány perc múlva továbbított a Timesnak és a Morning Chronicle-nak:

„Aki felvilágosítást akar a Glasgow-i háromárbocos Britanniáról és Grant kapitányról, forduljon lord Glenarvanhoz; Malcolm-Castle, Luss, Dumbarton grófság, Skócia.”

Tartalom