Rejtő Jenő

A drótnélküli gyilkosság

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: Pavuk Péter

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-387-197-3

MOBI ISBN 978-963-387-198-0

Írta: Rejtő Jenő

Borítót készítette: Ádám Ágnes

Korrektor és szerkesztő: Nemere Ilona

Tördelte: Markó Richárd

Tartalom

Első fejezet

A drótnélküli gyilkosság

Második fejezet

Kiderül, hogy Henry találmánya még gyermekcipőben jár

Harmadik fejezet

Két bűnös fegyház helyett a kényszermunkát választja

Negyedik fejezet

Mr. Nelson feltalálja a drótnélküli bűnhődést

Ötödik fejezet

Harc a halál ellen

Hatodik fejezet

A történet végébe bekapcsolódik Manfréd

Első fejezet

A drótnélküli gyilkosság

Már majdnem minden együtt volt a bűntényhez: a tettesek, a hatalmas örökség és az áldozat. Csak egy holttest hiányzott. Viszont gyilkosság hulla nélkül még a technika mai fejlettsége mellett is szinte elképzelhetetlen. Hogy a csudába szerezzen be valaki magánúton egy tetemet? Kétségtelen, hogy elhunyt embertársaink porhüvelye nem képvisel különösebb értéket, hiszen naponta tapasztalhatjuk, hogy élve sem valami féltett kincs, és mégis, ha arról van szó, hogy az embernek egy hullára lenne szüksége, kiderül, hogy ilyesmit majdnem lehetetlen szerezni.

A három tettes titokban tanácskozott a szobában: a húszéves Jojo, ikertestvére Henry és a huszonhét éves Bob. Az örökké vidám, gyönyörű Jojo, aranyszőke rendetlen hajával hősnője lehetett volna egy filmdrámának, amelyben megfontolt, komoly családapák habozás nélkül sikkasztanak érte. Henry arcban és alakban nagyon hasonlított Jojohoz. Nevelőik egybehangzó véleménye szerint ifjúságuk idején Anglia két legszebb és legrosszabb gyermeke volt a Morgan ikerpár. Idősebb fivérük, a kissé molett, lusta és mindig álmos Bob megszerezte az orvosi diplomát, de esze ágában sem volt praktizálni.

– Ha egyszer eltettük láb alól a bácsit, akkor igenis szükségünk van a hullájára – mondta kategorikusan Henry –, mert ahhoz, hogy az örökséget megkapjuk, nélkülözhetetlen a holttá nyilvánítása, és minden holttá nyilvánításhoz hozzátartozik egy halott. Torkig vagyok a garasokkal, legfőbb ideje, hogy egy tisztességes jachtom legyen!

– Én igazán szeretem Farlane bácsit – szólt közbe Jojo –, és nem hagynám eltenni láb alól, ha megvenné a Buickot.

– Várjatok – mondta Bob, és szuszogott, mert nehezére esett a beszéd. – Ma reggel levelet írtam az öregnek hármunk nevében. Felsoroltam benne a panaszainkat. Megírtam azt is, hogy undorodom a kínai szakácstól. Eléterjesztettem külön háztartásom költségvetését. Benne van a Buick is a memorandumban. Letettem az asztalára ezt az írást. Így nem torkollhat le, nem vághat a szavamba rögtön. Kénytelen lesz nyugodtan végigolvasni kívánságainkat. Nem kell erőszakhoz nyúlni addig, amíg reményünk van, hogy bűntény nélkül is kielégíthetjük igényeinket.

– Te csak remélj! Majd meglátod, milyen gorombaságokat fog válaszolni. Előre megmondhatom: „Mielőtt rátok hagynám a vagyonomat, tanuljatok meg a pénzzel bánni és punktum” – jelentette ki Henry, és a monokliját kezdte tisztogatni selyemzsebkendőjével.

– Ha megtagadja a kívánságainkat, akkor gondunk lesz rá, hogy örököljük a vagyonát. Én mindenesetre megírtam, hogy mi fiatalok vagyunk, és nincs joga megtagadni tőlünk az élet örömeit.

– El kell tenni láb alól – jelentette ki Jojo. – Különben hiába várjuk tőle, hogy pénzeszsákjával megnyissa számunkra az utat az élet örömeihez.

– Én elintézem a bácsit – mondta Henry. – Bob lopjon valahonnan egy hullát. Ez kötelessége, mint orvosnak.

– Ízléstelen vagy, Henry – nyafogta Jojo.

Nalaya, a maláj boy jött be egy levéllel:

– A mynheer küldi.

Átadta Henrynek és kiment.

– Na, itt a válaszod! – szólt Henry. – Ez is tiszta gúnyolódás, hogy írásban felel. Megsütheted, ami a levélben áll.

Feltépte, és olvasni kezdte:

„Nem érdekelnek az élet örömei. Elhatározásom megmásíthatatlan. Ha meghaltam, talán jobb lesz kedves rokonaimnak. Ez az utolsó szavam.

Farlane.”

– A kocka el van vetve! Örökölni fogunk! – mondta sötéten Bob.

Mikor a három Morgan-gyerek édesanyja meghalt, a testvérek együtt maradtak Londonban. A két iker gimnáziumba járt, Bob egyetemre. Anyjuk fivére, az öreg Farlane gazdag ültetvényes volt Ceylonban, és a temetés után kezébe vette a három gyerek sorsát. Nem volt más rokona rajtuk kívül. Sajnos a különben okos, egészséges gyerekek egy túlságosan hiú anya rossz nevelését nyögték. Morganné minden kívánságukat teljesítette, valósággal a rabszolgájuk volt, amíg élt. Mikor a nagybácsi intézkedésére iskoláik elvégzése után hozzáköltöztek Colombóba, bizony nagy változást jelentett számukra a régimódi, garasos hollandus, akinek igen maradi elvei voltak ifjú emberek büdzséjéről, és minden módon igyekezett a három elkényeztetett Morgan-testvért kordában tartani. Vagyonához mérten ezt talán túlzásba is vitte. Az öreg Farlane saját egyénisége szerint ítélt meg mindenkit. Ő viszont naphosszat a földeken járt.

Egyetlen szórakozása volt, hogy háromhavonként egyszer a „toronyszobának” csúfolt emeleti helyiségben vendégül látott egy öreg részeges matrózt, régi barátját, bizonyos Dickmann kapitányt. Hajnal felé Dickmann kapitány a sok pálinkától lefordult a székről, és huszonnégy órára elájult.

Ilyenkor lefektették a díványra, ahol egy napig horkolt, azután visszament a vitorlásra, és ismét eltűnt két-három hónapra. Jól megépített háromárbocosa volt Dickmann kapitánynak. Csempészforgalmat bonyolított le az Óceánon. Ezen a vitorláson lakott feleségével és egy maláj suhanccal, aki hajósinasa volt. Felesége jóval fiatalabb volt nála, amellett nem is csúnya, úgyhogy jobb sorsot érdemelt volna, mint a kapitánnyal egy vitorlás hajón tölteni az életét. A hatalmas, brutális vén tengerész igazán elviselhetetlen tudott lenni iszákosságával és féltékenységével.

Miután a kapitány önkívületben horkolt a díványon, az öreg Farlane, aki – úgy látszik – immunis volt az alkohollal szemben, vette a kalapját, és elballagott az éjszakában a földek felé.

Henry azonban egyszer megleste nagybácsiját, és csodálatos felfedezést tett. Farlane letért a földek felé vezető útról, és szépen a kikötő felé haladt. Itt csónakba ült, és kievezett a távolban vesztegelő „Colette” nevű vitorláshoz, ahol Dickmann kapitány neje és a maláj fiú mint kedves ismerőst fogadták. Henryt ez a felfedezés nagyon meglepte. Farlane valamikor udvarolt Dickmann-nénak, a kapitányné még leány volt akkor. Lehetségesnek tartom, hogy egy bölcs, hajlott korú hollandus és egy rosszsorsú asszony titkos, de igazán csak baráti kapcsolata volt közöttük. Mondom, ez is lehetséges. Farlane talán apróbb ajándékokkal kedveskedett ilyenkor az asszonynak, aki valamikor elég balga volt Dickmannt választani helyette férjül. Valószínűleg elmondták egymásnak helyenként elhibázott életük panaszait. De lehet az is, hogy a különben mogorva Farlane egy ilyen barokkízű, gáláns kalandba mentette át sivár, prózai életének maradék romantikáját. Végeredményben ez nem is fontos. Történetünkre csak az tartozik, hogy Farlane rendszeresen leitatta Dickmannt, és miután huszonnégy órára életen kívüli állapotba helyezte a féltékeny férjet, titkos látogatást tett a vitorláson. Egyedül evezett oda, és egyedül tért vissza hajnalban. És ez a minden lében kanál Henry nem átallotta egy öreg szív szomorú másodvirágzását kilesni, és profán szavakkal közölni hasonlelkű cinikus testvéreivel, hogy: „Halló, gyerekek! Az öreg Farlane éjszaka kievez a tengerre a zavarosban halászni!”

Ezen azután sokat súgtak-búgtak, míg végül megszületett a terv: az öreget Dickmann révén elteszik láb alól, hogy birtokába jussanak az örökségnek.

Beismerem, hogy a három ifjú az elmondottak után nem éppen előnyös színben tűnhet fel az olvasó előtt. Mégsem állítom róluk, hogy gyilkosok voltak. Ők mindössze örökölni akartak. Ez kétféleképpen lehetséges. Vagy meghal Farlane, vagy a hatóságok abban a hitben, hogy meghalt, felbontják a végrendeletét, amelyben rokonai vannak feltüntetve, mint örökösök. Ők a második módon akarták eltenni nagybácsijukat láb alól. A feladat ez volt: hogyan lehet holttá nyilvánítani valakit, aki él? Elsősorban el kell tűnnie, úgy, hogy ne adhasson életjelt magáról. Erre vonatkozott Dickmann kapitánnyal kapcsolatos tervük. Ha Farlane eltűnt, a hatóságokkal el kell hitetni, hogy meghalt. E tekintetben Henry valami misztikus eljárást javasolt, amelyhez egy holttestet kell lopni. (Ezt úgy mondta, mintha jobb házaknál sűrűn lennének heverő holttestek minden felügyelet nélkül.) Mikor azonban Bob „memorandumára” megkapták a nagybácsi válaszát az élet örömeiről, Henrynek nagyszerű ötlete támadt.

– Gyerekek! – mondta –, azt hiszem, én megtaláltam a drótnélküli gyilkosság nyitját. Ahogy a rádióleadó és a -vevő feleslegessé tette a drótot, ugyanúgy a haláltól a holttá nyilvánításig, amelyhez mindmáig, mint összekötő közeg egy tetem szerepelt közbeiktatva, holttest nélkül jutunk el találmányom révén, amely mint „drótnélküli gyilkosság” idővel még közkincse lehet az emberiségnek.

– Kevésbé hülyén ez hogy hangzik?

– Be fogom avatni a tervünkbe Nalayát.

– Ez még nagyobb marhaság, de ideje, hogy valamit kitalálj – mondta Bob –, mert íme, most jön át a kerten Dickmann kapitány.

A kerti úton csakugyan Dickmann kapitány lépkedett, az öreg tengerésznek azzal a tipikusan ingadozó, hajóhoz szokott járásával, amely a kapitány szerint büszke jellegzetessége minden igazi matróznak. Bizonyára csak ez volt az oka, hogyha partra szállva, úgy vette észre, hogy járása nélkülözi a megfelelő ingadozást, nyomban némi alkohollal hozta helyre a hibát.

Farlane a tornácon fogadta igen régi és igen piszkos barátját. A kora délutáni órákban beszélgettek, és mindössze egy-két üveg pálinkát ittak, inkább a tessék-lássék kedvéért, mert komoly ivás csak vacsora után kezdődött, az úgynevezett toronyszobában.

– Hogy vagy Dick?

– Fene tudja. És te?

– Ugyanúgy – felelte Farlane.

Dickmann elpanaszolta a csempész szomorú sorsát. A régi nóta: kivert kutyaként bitangol a kokain- vagy puskapor-rakományával az óceánon, minden kikötőt kerülnie kell, amíg célhoz nem ér. Hetekig, hónapokig csak a tenger és az ég, pedig milyen jó lenne közben megállni egy-egy vidám helyen.

– Most mit viszel? – kérdezte Farlane.

– Semmiség. Csak néhány ezer revolvert Észak-Kínába. Kiselejtezett angol buldog-pisztolyok a világháborúból.

– És jó fegyverek még az ilyen régi holmik?

– A legjobbak. Nem ártanak a légynek sem. De ha elcsípnek, mégis két évet tölthetek miatta Szumbaván. Hé, Kröger! Hogy van, maga bennszülöttpecér?

– Ön, uram, egy ellenszenves, ronda fráter! – felelte idegesen Kröger, aki Farlane első intézője volt, és éppen elsétált a tornác előtt. Nem szerette ezt az undok kapitányt. Kröger smokk volt. És azt tartotta, hogyha valaki birkapásztorból harminc év alatt főintéző lett, igyekezzék úri modorával fátyolt borítani a múltra. Különösen sértette a „bennszülöttpecér” megjegyzés. Még maradibb ember volt, mint a régimódi Farlane, és szívből gyűlölte az új idők álszenteskedő törvényeit. Éppen rendkívül ideges volt. Előzőleg Mr. Nelsonnal vitatkozott hevesen. Ez a harmincéves „amerikai tacskó” mindenáron meg akarja honosítani itt a modern ostobaságokat. Az őserdő közepén megmunkált hatalmas ültetvény intézője, tehát alárendeltje Krögernek, nem is szólva arról, hogy egy tacskó. És mégis a leggorombábban szembeszállt Farlane mindenható intendánsával! Ezt a Nelsont, mint árva gyereket vette magához Farlane a háború után, itt nőtt fel a birtokon. Most meg állandóan tiltakozik, modernizálni akar, és ha bejön egy hétre az őserdőből, egyre agresszívebben követel mindenféle egészségügyi beruházásokat. Így érdemes jót tenni!

Ebben a hangulatban találta Dickmann a birkapásztorból gőgös polgárrá érett Krögert, aki ötvenfokos melegben is keménygallért hordott.

– Csak ne ordítson! Maga vén díszpáva! – felelte Krögernek röhögve.

– Nem is tudtam Mr. Dickmann, hogy ilyen jóban vagyunk!

– Marha! – mondta Dickmann tömören.

– Egyszer nagyon megjárhatja velem! – kiáltotta Kröger, és emelt fővel elsietett.

Henry ott ült velük az asztalnál. Miután az intéző elment, aggódva mondta a kapitánynak:

– Ne kezdjen ki ezzel, Dickmann! A hiú ember bosszúálló.

– Ugyan! Nem rossz fiú ez a Kröger – legyintett Farlane nevetve.

…Vacsora után a két barát visszavonult a „toronyszobába”. Itt kedvük szerint hozzáláttak az iváshoz. Még suhanckorukban barátkoztak össze, és az idő múlásával társadalmilag, lelkileg, szellemileg egyre távolabb kerültek egymástól. De a régi barátságot híven ápolták, valahányszor Dickmann hosszújáratú csempészhajója kikötött Colombóban. Éjfél felé, a rendes program szerint, Dickmann két vastag, szőrös alsókarjára borult, és a nagy mennyiségű pálinka hatása alatt igazi könnyeket sírt. Azután beleütötte kését hegyével az asztalba, és ismét meggyónta Farlanenak kínzó féltékenységét, Lóri megcsalja! Lóri volt a felesége, aki a Colette nevű hajójukon lakott. Ideje nagy részét egy bennszülött fiúval és egy rádiókészülékkel töltötte el. De Dickmann esküdözött, hogy minden hiába. Ő tudja jól, hogy Lóri megcsalja, tudja jól, hogy egyszer majd meg kell ölnie az asszonyt és ismeretlen csábítóinak egyikét. Ezután megkérte barátját, hogy engedelmével előadhassa a „Jer vidám csónakos!” című dalt. Rekedt vibráló hangján nyomban bele is kezdett. Farlane tudta, hogy a „Jer vidám csónakos” című dal az alkoholmérgezés pregnáns tünete Dickmann-nál. És valóban, éppen a dal legérdekesebb részénél, amikor a szélvihar elkapta a csónakot, Dickmann nagy robajjal az asztal alá zuhant. Az ötvenhat éves hollandus könnyedén kapta karjaiba Dickmannt, és mint valami csecsemőt a kanapéra fektette, ahol huszonnégy óra múlva csak kemény ütésekkel és néhány csöbör jeges vízzel lehet majd magához téríteni. Farlane egy korttyal sem ivott kevesebbet, mint Dickmann, de azért nyugodt léptekkel hagyta el a szobát. Kiballagott a partra, eloldozta a csónakját, és erőteljes, tempós evezőcsapásokkal elindult a nyomott, párás éjszakában a Colette nevű vitorlás felé, amely távol, az egyik bójánál vesztegelt. Halk kiáltására a maláj suhanc ledobta a kötéllétrát, és Farlane felment a fedélzetre. Dickmann-né az egyetlen tágas kajütben vacsorával várta. Az asszony, közel a negyvenhez és kissé megtörve egy rossz házaséletben, még mindig sokat megőrzött régi híres szépségéből. Csendesen, szeretettel és szomorúan beszélgetni kezdtek. A lehalkított rádió a Grand Oriental Hotel zenekarát közvetítette… Szép indiai éjszaka volt…

…Dickmann ijedten ugrott fel a kanapéról. Égető fájdalmat érzett a karjában. Két harangütés hallatszott tisztán. A szobában utálatos kórházszag terjengett, és a kapitány csodálkozva látta, hogy Farlane kövér unokaöccse áll mellette, és éppen egy hosszú tűt húz ki a karjából. A szíve vadul dobogott. Már jó néhány koffein és kámforinjekció volt benne, nem is szólva két kisebb injekciós tűről, amit Bob tört bele, miközben megkísérelte, hogy emlékezetébe idézze az egyetemi előadást, amelyen az intramusculáris injekciót tanították. Sajnos, mint rájött, éppen erről az előadásról hiányzott, ami egyébként nem tartozott az elszórt jelenségek közé egyetemi évei alatt. Így azután injekciózás közben egy-két tűt beletördelt a kapitányba. Ha azonban meggondoljuk, hogy a kapitányba már konyhakés is tört bele, e hitvány kis tűk miatt nem kell aggódnunk egészségét illetőleg. Az orra alá dörzsölt szalmiákszesztől bőségesen hullottak a könnyei. Miután látta, hogy Farlane kövér unokaöccse újra szúrni akar, ő is nyomban kést rántott.

– Na, jöjjön ide!

– Csakhogy magához tért! – suttogta Bob. – Meneküljön, kapitány! Kröger följelentette fegyvercsempészésért.

– Megölöm! Megölöm!… Hol van Farlane?!

– Szóval tartja lent a rendőrkapitányt, aki őrizetbe akarja venni magát. Egy létra van itt az ablaknak támasztva! Fusson, és szedje fel a horgonyt!

Dickmann mint a bolond ugrott ki az ablakon, és combjai közé fogva a létrát villámgyorsan lesiklott. Rohant a kikötőbe.

Bob csókot dobott utána.

Dickmann-né és Farlane csendesen beszélgettek. A bennszülött matrózfiú egy kötélcsomóra támasztotta a fejét, és elnyúlt a fedélzeten. A csillagokat nézte.

A kabinból kihallatszott a rádió halk muzsikája. Igazán szép éjszaka volt. Ilyenkor az ember arról álmodozik, amit legjobban szeretne. A fiú azzal a szenvedélyes gyűlölettel foglalkozott gondolatban a gazdájával, amely az ilyen alázatos, elkínzott bennszülött számára lehetővé teszi, hogy miután fantáziákkal levezette gyűlöletét, továbbra is szolgálni tudja kínzóját. A matrózinasnak bőségesen kijutott rúgásból, ütésből, és ha ilyenkor a csillagokat nézte, arról álmodozott, hogy valahol az őserdő közepén egyedül hagyják a fához kötözött Dickmann-nal. Ő tetőtől talpig kis bevágásokkal sebzi meg a kapitány bőrét, és elébe ülve a földre, két napon keresztül nézi lassú kínhalálát.

– Hé, te ördög! – hangzott lentről Dickmann rekedt üvöltése. – A létrát!

…Pillanatok alatt tűnt el minden a terített asztalról. A rádió elnémult. Ezzel szemben Dickmann, mint egy megsebzett víziló ordított a hágcsóért, és jól belerúgott a bennszülöttbe, mikor a fedélzetre ért, amiért megvárakoztatta. Farlane ekkor már a hajófenékbe bújva döbbenten ült a csempészáru között, érthetetlennek találva az eseményt. Tíz perc múlva felvont vitorlákkal, teljes sebességgel útban volt a hajó Dickmann-nal, Lóri nevű feleségével, egy bennszülöttel, egy konzervatív nagybácsival és néhány ezer kiselejtezett revolverrel Észak-Kína felé.