Rejtő Jenő

GYILKOS!?

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-289-5

TARTALOM

I.fejezet

II.fejezet

III.fejezet

IV.fejezet

V.fejezet

VI.fejezet

VII.fejezet

VIII.fejezet

IX.fejezet

X.fejezet

XI.fejezet

XII.fejezet

XIII.fejezet

XIV.fejezet

XV.fejezet

XVI.fejezet

XVII.fejezet

XVIII.fejezet

XIX.fejezet

XX.fejezet

XXI.fejezet

XXII.fejezet

XXIII.fejezet

XXIV.fejezet

XXV.fejezet

XXVI.fejezet

XXVII.fejezet

I.

A fiatalember, e regény hőse, egy párizsi utca sarkán állt és gondolkozott, ha ugyan gondolkozásnak lehet nevezni azt, amikor mindenféle indokolt és hasznos elmélkedést mellőzve, jelentőség nélküli, elmúlt élményeket vonultat fel az ember agya, valami üres, céltalan mechanizmussal. Ez a fiatalember, hogy közelebbről határozzam meg: báró Szirmay Sándor, az úgynevezett semmittevőkhöz tartozott és a maga nemében tökéletes típusa volt ennek az emberfajtának. Tökéletesen együtt érzek az olvasóval, midőn bosszankodik azon, hogy már közel fél perce olvas egy regényt anélkül, hogy sorsdöntő cselekményekre bukkant volna benne, tehát rátérek a regény első nagy horderejű eseményére.

Szirmay báró ásított!

Az olvasó nagyon téved, ha azt hiszi, hogy az emberi természetnek ez a megnyilvánulása, amit általában a fáradtság, vagy a hosszabb történelmi színművek idéznek elő, különleges esetekben nem lehet nagy horderejű esemény. A vízforralás elég közönséges művelet és állítólag ennek következtében találta fel egy Fulton nevű úr a gőzhajózás vívmányát, ami kétségkívül nagy horderejű esemény volt az emberiség fejlődéstörténetében. Nem állítom azt, hogy Szirmay báró az ásítás kapcsán nagyjelentőségű találmánnyal gazdagította volna társadalmunkat, de azt bátor leszek levezetni ebből az ásításból, hogy sok-sok ember sorsában rendkívüli változásokat idézett elő.

Az ásításról ugyanis hirtelen eszébe villant a bárónak, hogy mi lenne, ha ő most lefeküdne? Éjjel tizenkettő volt! Maga is mosolygott az ötletén, hogy az éjszakának ebben a számára legnappalibb órájában lefeküdjön, de mert szerette a rendkívüli élményeket, elszántan hazafelé indult. Vén párizsi fák, régi ismerősei, mosolyogtak a látványon és az idegesebb utcai lámpák hunyorogni kezdtek: Szirmay báró éjjel tizenkettőkor hazamegy!

II.

A báró huszonkét éves volt. Gazdag mágnáscsalád gyermeke, akit tanulmányainak elvégzésére küldött a családi tanács Párizsba, és egyetemi polgár volt a Sorbonne-on. Kifogástalan eleganciával öltözködött, és részint egy konzervatív angol főnemes, részint egy intelligensebb parkett-táncos benyomását keltette. Leveleiben soha nem hallgatott előadásokról és meg nem történt vizsgáiról számolt be kimerítő részletességgel. Dúsgazdag szülei bőségesen ellátták pénzzel, és Sándor nyugodtan mulasztotta egyik egyetemi félévet a másik után.

...Maga mögött hagyta az ámuló hotelszemélyzetet és ment a szobája felé. Kedves barátja jött le a lépcsőn, Jankovics Ferenc, a kőhidai Jankovicsok közül a junior. Odahaza, mint úrvezetők, közösen hódoltak az autósportnak, de Párizs, ez az országnyi város valahogy elválasztotta őket.

– Hello Feri! – kiáltotta Szirmay.

– Szervusz! Egy ügyvédhez jöttem ide. Bajok vannak a vízumom körül.

– Hová utazol?

– New Yorkba, pajtás. Egy kis hiba történt a vagyonnal. Tönkrementünk...

Sándor füttyentett, azután röviden így fejezte ki az ügyről támadt véleményét:

– Gyere be a szobámba és igyunk konyakot. – Pillanatnyilag Jankovics sem látott jobb kivezető utat szomorú helyzetéből, és rövidesen együtt ültek Sándor szobájában ketten, illetve hárman, mert az üveg Hennessey-gyártmányt is nyugodtan a társasághoz számíthatom.

– Szóval, tönkrementetek?

– Úgy van. És nem tudtunk sehonnan új alapot kölcsönvenni a talpra álláshoz.

– Miért nem fordultatok az apámhoz?

– Nézd, Sándor. Eddig szigorúan szót fogadtam az utasításnak, hogy tanulmányaid érdekében elhallgassam előtted a való helyzetet. Én azonban ismerem a te tanulmányaidat, és most már azt tartom a leghelyesebbnek, ha te is számolsz a tényekkel: a mi szüléink együtt mentek tönkre. Az édesapád azt hiszi, hogy csak egy pár vizsgád van hátra, és nem akar megzavarni a tanulmányaidban, ezért eddig titokban tartották előtted a helyzetet és előteremtették a pénzt, hogy tanulhass. De én tudom, hogy egymás után mulasztod az egyetemi féléveket, és abban a hitben, hogy még mindig dúsgazdagok vagytok, előkelőén szórod szét ezeket a keserves pengőket...... Sándornak egy arcizma sem rándult, de belül valami jeges mozgás érzésével áradt szét a rémület a mellkasa közepéből. Mintha lehalkított rádióelőadást hallgatna, úgy érkeztek hozzá személytelenül a hangok.

– Vállalnom kell ezt a kellemetlen szerepet, hogy én mondjam meg: teljesen tönkrementetek velünk együtt. Csak a jó Isten tudja, hogy az apád, az a hős, milyen áldozatok árán küldi neked a pénzt, hogy kényelmesen és gondtalanul tanulhass...

A sok megivott konyak forrósága lassan, bizseregve ereszkedett alá a fejéből, hogy hirtelen józansággal, szörnyű nyomással jelenjen meg agyában a kegyetlen valóság.

...Meddig ült ott úgy, mit mondott még Jankovics? Nem tudta. Egy közeli templom harangütései riasztották fel halálos merengéséből, odament a tükörhöz és megnézte magát, mert úgy érezte, hogy hófehérre őszült. Nem őszült meg, de a haja kuszáltan állt szerte, mintha markolászott volna benne, a szeme eszelős tekintettel süppedt árnyékos üregébe...

Jankovics elaludt. Közömbös arca oldalt dőlve pihent a karosszék támláján. Most végignézte az otthoni leveleket és minden grafológiai tudás nélkül is látta, hogy levélről levélre bizonytalanabb vonásokkal beszél hozzá a szeretett kéz, és világosan érezte, hogy tartalmuk nem erkölcsi prédikáció, hanem egy elmerülő, küszködő ember finoman lehalkított segélykiáltása. És ő közben még egy vizsgát sem tett le! Verni, rúgni, átkozni tudta volna magát és csak arra gondolt folyton: ezért meg kell bűnhődnie... ezért meg kell bűnhődnie. Nyolcszáz frank készpénze volt. Felvette a kabátját, a kalapját, körülnézett és néhány tárgyat tett az aktatáskába, a többi holmiját otthagyta a hotelszámlára...

...Körülnézett a szobában idegenül, elgondolkozva, mintha a múltjától búcsúzna, nesztelenül felnyitotta az ajtót és kilépett az elhagyott folyosóra, azután sietett le... Esett és a szél hűvös cseppeket csapkodott az arcához, ahogy megállt a hotel kapujában. Valaki futott le a lépcsőn, Jankovics volt.

– Sándor!

Szemébe húzta a kalapját, kilépett a kapun és ment. Irtózatosan szégyellte magát, nem akart beszélni, nem akart magyarázni, nem akarta Jankovicsot látni, és sietett. De a barátja hajadonfővel utána jött és megint kiáltotta:

– Sándor!...

Futni kezdett, és mikor hallotta, hogy a másik is fut, nekiiramodott, befordult a sarkon és rohant! Rohant! Még messziről, elhalóan hallotta a panaszosan hangzó kiáltást: – Sándor!

Aztán elmúlt minden emberi hang, csak az eső neszelt és a félelmetesen zúgó szélben lengtek a lámpák, csikorogtak a cégtáblák.

III.

Lotti egy gyöngyökkel kivarrt papucsot vágott a szobalány fejéhez, azután leült reggelizni. A szobalány, ahogy általában a fejéhez vágott holmikkal tenni szokta, a papucsokat elhelyezte a garderobeszekrény legalsó polca alatt, majd lemérte a fürdővizet, hogy megfelel-e az előírt huszonnyolc foknak. Sándor ezalatt a szalonban ült és minden meggyőződés nélkül nézegette egymás után a képeslapokat, majd beszólt a másik szobába:

– Lotti!

– Mondtam, hogy azonnal jövök, csak reggelizem, megfürdöm, ruhát próbálok és felöltözöm. – Ez a biztatás nem nyugtatta meg a várakozót, de mert a papucsdobálásban Lotti olyan demokrata volt, hogy nem tett különbséget báró és szobalány között, Sándor jobbnak látta várakozni. És mivel a türelem rózsát terem, nem egészen másfél óra múlva megjelent Lotti rózsákkal hímzett kimonójában, előkelően, mint valami díszpáva és kezét az összes reggeli krémek illatával csókra nyújtotta. Sándor a végén kezdte el mondanivalóját:

– Dolgozni fogok, Lotti.

– Hogy maga milyen vicceket talál ki néha!

– Hallgasson meg, drágám, nem akarok hosszú meséket elmondani, tehát sürgönyhéjban: szüleim tönkrementek, vagyonom nyolcszáz frank. Adjon nekem egy év időt, én újra visszaszerzem azt, ami elveszett, és eljövök magáért.

– Nem értem, hogy mit kér.

– Ne töltse be a helyemet egy évig. Úgy tudom, hogy a kereskedők az ilyesmit opciónak nevezik. Maradjon hozzám hű.

– Az opcióba még belemennék, de a hűséggel nagyon megköti a kezemet. Higyje el, én szeretem magát, Sándor, de a váráshoz nem csak szeretet, hanem tőke is kellene.

Miután Lotti belátta, hogy kísérletei a sírást illetőleg sikertelenek, mély sóhajt hallatott és lehajtotta a fejét, miáltal hasonlatossá vált egy Louvre-ből közismert mitológiai festményhez. Sándor elment, és maga sem tudta, miért, határozottá vált benne az a meggyőződés, hogy Lotti eddig már sokszor megcsalta.

Mindenfelé rikkancsok kiabálták az utcán: „Bestiális kegyetlenséggel megöltek és kiraboltak Biancourtban egy özvegyasszonyt!”

Elhatározta, hogy vakon belerohan a sorsába. Elutazik valahová, mindegy, hogy hová, csak el Párizsból, csak nem Magyarországra. És ha éhen hal, ha elzüllik, csak a megérdemelt végzet éri utol. És már olcsó cigarettát vett és már állva reggelizett egy bisztróban és már el is kezdte nagy buzgalommal a szegény emberek életét, azzal a túlbuzgó kezdeti energiával, ami a határozatlan egyéniségű, képzelődő embereket annyira jellemzi.

Tehát el Párizsból! Vett egy újságot és kiment a legközelebbi pályaudvarra. A pénztárosnő mélységesen meglepődött, mikor így szólt be az ablakon:

– Kérek százhúsz frankért egy jegyet.

– Hová?

– Mindegy.

A jegyre rá volt írva: Lyon-Perach.

...Még nem szokta meg az erős cigarettát és szédült a feje. Azután kibontotta az újságot és megpróbálta figyelemmel kísérni a biancourti dráma egyes részleteit.

...Egy féltékeny motorszerelő, aki az anyósát okolta családi tragédiájáért, éjjel rárontott az öregasszonyra, több fejszecsapással megölte, és elvitte magával az anyós ötezer frank készpénzét. Középtermetű, haja dióbarna, ovális arcú, utoljára bőrkabátban látták...

...Emberek szálltak be, azután fütyültek, és ahogy a lassú indulásban elosont mellette Párizs, érezte, hogy közeledik feléje egy zavaros, ismeretlen szürke gomolyag, amiről ijedt bizonyossággal sejtette, hogy az Élet.