Nemere István

A völgy asszonya

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-338-0

TARTALOM

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

1.

Az út fölött finom pára lebegett. A napmeleg most erősödött. Éjszaka alighanem eső volt erre. Az aszfalt nedvesen sötétlett, de lám a nap most kezdte felszívni azt a vékony, nyirkos, tapinthatatlan réteget. A pára tünékeny volt, lebegett is meg nem is, az autó a kis foltokba futott és széttépte őket. Edina nem nézett ilyenkor a visszapillantó tükörbe, sejtette, úgysem látna semmit. A pára volt, nincs.

Próbált nem gondolni semmire. Először a vezetésre koncentrált. Szerette ezt a kocsit, már két éve nyúzta, de az bírta és motorja most is hálásan duruzsolt. Finoman gázt adott, mert az út felfelé vitte és nem akart veszíteni a sebességből. Bár voltaképpen nincs miért sietnie. Már nincs.

Azt sem tudta, most milyen kedve van? Se jó, se rossz, talán. Valahol „középen” érezte magát. Nevetni ugyan biztosan nem volt kedve. De igazi szomorúság sem fogta el. Pedig mindkettőre lenne oka. A helyzet olyan… olyan egyszerű, olyan közönséges. Éppen azért, mert naponta megtörténik vagy százezer emberrel. Bár ahogyan most vele megesett, azért az talán ennél ritkább.

Régebben sohasem érezte magát ennyire kívülállónak. Valami azt súgta benne, ne törődjön azzal, ami az elmúlt napokban megesett vele. És arra sem érdemes gondolnia, ami most várja, ami felé utazik. Igazán egyik sem volt vagy lesz megrázó.

De azért ez sem volt egészen így. Ha belegondolt, mit érzett négy nappal korábban, még most is beleborzongott…

…Véget ért a tanítás és Edina majdnem olyan boldogan hagyta ott az iskolát, mint a gyerekek. A tanári karnak volt még egy ülése, de már csak olyan félig komoly, félhivatalos. Megbeszélték, hogy augusztusban kire mikor kerül sor az új növendékek beíratásánál, elkészült egy lista is augusztus húsztól szeptember 1-ig, ő csak a vége felé lesz ügyeletes kétszer, no azt ki lehet bírni. Elég, ha előtte pár nappal jelentkezik. Most még elvégzi, amit kell, leadja a nála lévő könyveket, aláíratja az igazgatóval a szükséges papírokat. Az évzáró is megvolt, a pótvizsgákkal szerencsére nem kell törődnie.

Az járt a fejében, hogy hová megy a nyáron? Az elmúlt években mindig a tengerpart volt soron, most szívesen menne a hegyekbe. A válásra sem akart gondolni. Pedig hát nem is olyan régen még ketten voltak. Mindent eleve és mindig két személyre tervezett, ez valahogyan… olyan normális volt. Olyan „rendes”, megszokott. Igaz, a szomszédok, a barátok, az iskolában a kolléganők azért nemegyszer megkérdezték: „No és mi van a gyerekkel…? Hát egyet sem fogsz szülni? Most már igyekezzél, Edina!” Úgy beszéltek, mintha az csak tőle függött volna és nem Thomastól. És különben is – megsértették azzal a „most már”-ral. Világos célzás volt a korára, a korukra. Thomas a negyvenhez közeledett, Edina pedig elhagyta a harmincnégyet. Ha addig nem lett gyermekük… Akkor már ezután sem lesz, mondogatta néha magának, dühösen. Hogyan magyarázhatta volna el mindenkinek külön-külön – vagy együtt, egyszerre? – hogy Thomas nem akar gyereket, sem most, sem később. Ha akart volna, már régen szaladgálna itt kettő vagy akár három is.

A lelke mélyén persze nehezen, de elismerte, hogy ő sem rajongott értük. Az iskolában annyiféle gyerekkel volt dolga, nap mint nap ott nyüzsögtek. Látta a bennük rejlő jó és rossz, kis felnőtteket. Nyitottak és kedvesek is voltak, de akadtak aljasok és rosszindulatúak is. Hasznosak és károsak. Az ötlet – hogy neki is legyen, hogy ő is a világra hozzon néhány ilyent, idegennek tetszett. Hátha azokkal is baj lesz csak…? Ahányszor erre gondolt, az benne is ellenszenvet szült, de mint nő, ezt persze sohasem merte kimondani.

„Milyen sok fék volt bennem!” – csodálkozott most így, utólag. De nem is értette a múlt időt. Bizony a fékek ma is megvannak…

Szóval alig pár napja ért véget az iskolaév. Meleg volt a június második fele, és még melegebbnek ígérkezett a nyár. Már a vérében is érezte a pezsgést, mint ilyenkor mindig, diákként is. Leveti a gondokat, bő két hónapig nem kell gondolnia semmire, senkire. A férje – a volt férje – a múlt ködébe süppedt, egy kicsit még látszik, de egyre kevésbé. Hamarosan végleg eltűnik, az emlékekben él majd még, meg abban a nagy dobozban, ahol az elmúlt korszak fotóit gyűjtötte össze. Csaknem tíz év, hihetetlen! Hát ennyi időt vesztegettek egymásra? Mert Edina most már nem tudott másképpen gondolni arra az időszakra. Igaz, voltak jó pillanatok, remek napok is. De azok elmerültek a közömbös, a semmilyen napok tengerében. Mint felhős éjszakán csak olykor-olykor bukkan fel egy csillag, valahol a széltépte-hajtotta rohanó felhők között egy-egy pillanatra. Az bizony nem az igazi csillagos ég, nem fényekben és ígéretekben gazdag látvány.

Így volt ezzel Edina most is. A múltat a legszívesebben eltemette volna, amikor kis lakásában készülődött. Még nem tudta, hová megy nyaralni, a válóper előtt semmit sem szervezett. Aztán majdnem egyszerre ért véget a két dolog, ami addig betöltötte az életét – a házassága és a tanév. Az iskola csak ideiglenesen búcsúztatta őt el, a házasságának vége lett teljesen.

Itt tartott hát, amikor megszólalt a telefon.

Az út nagyot kanyarodott jobbra, előtte pedig egy teherautó cammogott. Már rég letért a sztrádáról, és jól tudta a térképről: errefelé nincsenek jobb utak. Csak ilyen kétsávosak, mint ez is. Ahol teherautókat, megrakott pótkocsikat vontató traktorokat kellett kerülgetnie, és sehol sem haladhatott gyorsan. Edina most is ösztönösen nyomta volna a gázpedált, aztán eszébe jutott, hogy tulajdonképpen egyáltalán nem kell sietnie. A térkép azt is elárulta, hogy már aránylag közel a cél. És ha még így vánszorog is, mint most, dél felé akkor is odaérkezik.

Végre kiegyenesedett az út, megelőzhette a teherautót. De az előtt is ment egy másik, így hát Edina ismét lassítani kényszerült. Pedig az lett volna most a legjobb, ha száguldhat előre, akadálytalanul, féktelenül. A lelke erre és csak erre vágyott. Annyi fék volt és van benne, most szinte fájóan érezte.

És néha próbálta kívülről látni magát. Mint most is. Ül egy autóban és robog az ismeretlen felé. Valahová, egy faluba. Amelynek a létezését sem sejtette addig, míg meg nem csörrent az a telefon, amely a hírt hozta.

…Felvette a kagylót. A vonal másik végén egy ismeretlen, már nem fiatal férfi hangját hallotta. Az első pillanatban – maga sem tudta még, miért? – belevillant: „Ez apa lesz”. De nagyon, nagyon rövid ideig tartott ez a gondolat, töredéknyi villanás volt csupán.

Nem az apja volt, mégis… Valamilyen értelemben az. Egy közjegyző jelentkezett a közeli nagyvárosból. Ez volt a régió központja, Edina is megfordult benne olykor. A férfi bemutatkozott és kimérten közölte, hogy egy végrendelettel kapcsolatban keresi őt.

Amikor elhangzott a név – Peter Acker – felnőtt benne az izgalom. Még diáklány volt, amikor utoljára látta az apját. Később még hallott róla, de ritkán és nem eredhetett a nyomába. Az anyja, amíg élt, ezt ellenezte, sőt akadályozta. Soha nem közölte Edinával, mit tud a férfiról és hol találhatja meg…?

– …folyó hó hatodikán elhunyt. A végrendeletében önt is megemlíti. Ezért arra kérem, jelenjen meg az irodámban a következő napokban, amikor ráér… Előzetes telefonértesítés után akár soron kívül is fogadom, mert tudom, hogy messzebb lakik, nem helybeli… Mikor? Holnapután délelőtt tizenegykor… rendben van, asszonyom, és ne felejts otthon az iratait…

Először nem is tudta, mit tegyen. Jelent-e ez valami változást az életében? Egy pillanatra rózsaszínű köd borult az agyára: nagy kastély, személyzet, csodaautók, ménes, tengerparti nyaraló, hófehér jacht… Aztán kijózanodott. Apa, amennyire ismerte – hát ismerte egyáltalán? – sohasem kedvelte az ilyesmit. Kerülte a luxust, igaz, pénze sem volt rá. De az utóbbi tizenöt évben… ki tudja, nem jutott-e nagyobb pénzhez?

Most fogta csak fel, hogy semmit sem tud az apjáról. A nap hátralévő részében azonban nem tudott szabadulni a gondolattól. Folyton ő járt a fejében. És az, hogy meghalt. Ez nem rázta meg – valahol a lelkében Peter Acker már évekkel ezelőtt meghalt. Akkor, amikor elhagyta őt. A válásban ez a legszomorúbb, ha gyerekek is vannak – gondolta ilyenkor. De hát ő már nem volt gyerek, amikor apa végleg elment. Most, hogy visszagondolt rá, a középiskola utolsó évét járta éppen, amikor a viták, veszekedések állandósultak a szülei között. Aztán egyszer Edina arra jött haza a gimnáziumból, hogy apának csak a hűlt helyét találhatta a lakásban.

Peter Acker sok dologgal foglalkozott az addigi életében is. Volt tőzsdeügynök, volt banki alkalmazott, dolgozott egy ingatlanügynökségben is… és ki tudja, mi mindent művelt még az utolsó másfél évtizedben? Ha Edinának egy-egy pillanatra fel is villant a tudatában a nagy vagyon öröklésének lehetősége, csak ezért. Az apja egész életében a pénzügyek körül mozgott, igaz, mindig mások pénzét kezelte. Már ha rábízták egyáltalán. Mert Edina anyja a halála előtt valami olyasmit is mondott, hogy Ackert – a válás után sohasem mondta, hogy „Peter”, a volt férj attól kezdve a számára csak „Acker” lett – megvádolták sikkasztással és lehet, hogy börtönben kötött ki. Ez elborzasztotta Edinát és többé nem is kérdezett semmit „Acker” felől.

Aztán jött az egyetem, majd annak végén Thomas és a házasság és a munka, repültek az évek és velük repült a fiatalság is. Edina most úgy érezte magát, mint aki hosszú versenyfutás után végre kezd lassítani, mindjárt lefékez és megáll, mert már megállhat. Engedélyezi az élet, ez a nagy versenybíró.

És ha megáll, végre körülnézhet. Ki maradt nekem? – tette fel a kérdést éppen aznap reggel, és hamarosan választ kapott. Senki. Mert az egyetlen, utolsó homályos kapocs is, amely még a gyermekkorához fűzte, ami még egy embert jelentett, akihez köze lehet Edina Ackernek, az az apja volt. Aki már nincs.

Így indult el másnap a városba. A közjegyző irodáját hamar megtalálta. Kissé meglepte az az ünnepélyes légkör, ami ott fogadta. Talán csak ügyvédi irodákban, azok között is a jobbakban látott ilyesmit. Faburkolatú folyosóról nyíltak az előkelően bútorozott szobák, ízléses váróterem, halk szavú titkárnő, bársonypárnákkal kivert ajtó, amely mögül egyetlen hang sem szivárgott ki.

A közjegyző szigorú arckifejezésű hatvanas férfi volt, talán éppen a nyugdíj előtt. Nagy rutinnal beszélt, bár előtte meghallgatta Edina rövid bevezetőjét, aztán bólintott:

– Tehát ön nem tudja, mi történt az édesapjával az utóbbi másfél évtizedben, semmilyen kapcsolata nem volt vele. Ez természetesen nem változtat semmin, mármint a végrendelet tartalmát illetően. Amiből egyértelműen kiderül, hogy az édesapja után nem maradt készpénz vagy részvény vagy bármilyen más értékpapír, sem ékszerek, sem valuta… Csupán néhány ingatlan.

Az egyik kereszteződésnél alighanem rossz irányba fordult. Erre vagy negyedórás késéssel jött rá. Egy olyan város került eléje, amit előbb nem látott a térképen. Pedig akkor végignézte az egész útvonalat, némelyik városnév meg is ragadt az agyában.

Most hát leállt a padkára, elővette az ajtó zsebéből az atlaszt. Megkereste ismét ezt a vidéket. Régebben soha nem járt erre, még kisebb korában sem hozták ide iskolai kirándulásra. Rájött, hol hibázott, visszafordult és máris robogott tovább.

A közjegyző ingatlanokról beszélt. Amint ismertette az adatokat – csupa szám volt, némelyik imponálónak tetszett az első pillanatban – úgy fogytak el Edina álmai a tengerparti birtokokról, villákról, kastélyról, erdőkről, nagyvárosi telkekről. Ismeretlen helységnév hangzott el, amiről valami okból már az első pillanatban tudta, hogy csak egy falu lehet. Hisz még sohasem hallotta, már pedig mint tanítónő, azért éppen eleget tudott már erről az országról. Ismerte az összes város nevét, például.

De Whal neve nem volt ezek között.

– Az ingatlanok egymás mellett terülnek el Whal községben. Ez északon van, a valamikori Retten megyében – a közjegyző tudta, hogy Edina pedagógus, ezért elégségesnek tartott ennyi földrajzi magyarázatot. Inkább a papírjaiba mélyedt. – Az egyik egy gazdasági épület kétezer négyzetméteres telken, amihez csatlakozik egy háromezer ötszáz méteres legelő. A lakóingatlan a területet elválasztó patak másik partján található. Ez egy közel háromezer négyzetméteres lejtős területen található…

És sorolta tovább. Nem volt nagy ház, és szó sem esett az állapotáról. Ami még inkább meglepte Edinát, az a soron következő bejelentés volt. A közjegyző ezt is a végrendeletből olvasta ki:

– Az ingatlannak két tulajdonosa van, ötven-ötven százalékos tulajdoni hányaddal. Az egyik ön, ugyebár, vagyis Edina Acker, a másik Rolf Helmon úr.

– Az kicsoda? – szakadt ki Edinából a döbbent kérdés. A közjegyző legalább olyan döbbenten rámeredt:

– Nem ismeri?

– Még csak nem is hallottam róla… sohasem.

– Hát ezt bizony én sem tudom. Ne feledje el, asszonyom, én csak a végrendeletet őriztem.

Edinának támadt egy ötlete. Hátha ezzel többet tud meg az apjáról?

– Mondja, uram, Acker úr… vagyis az apám… mikor lépett önnel kapcsolatba?

– Én őt sohasem láttam. Egy távoli vidéki kollégámhoz fordult két hónappal ezelőtt, és az továbbította nekem a végrendeletet. Mivelhogy ön itt lakik.

– Akkor már mindent értek – Edina érezte, az apja olyan, akár egy szellem. Megfoghatatlan. Volt, de nincs, és már semmi olyan nem maradt utána, amit megragadhatna. Amit erősen tartva magához ránthatna. Mint egykor, amikor még kicsi volt. Az egyik legelső emléke az életéből éppen ez: szalad egy udvaron, nagyon halványan emlékezett rá, hogy földes udvar volt, talán homokos is. Mert amint apja felé futott, elesett. De szája nem görbült sírásra, mert látta, hogy apja máris rohan feléje. A férfi felemelte őt, nagyon erős lehetett – vagy én voltam könnyű? – kérdi most a felnőtt, kicsit cinikus, a világot már ismerő Edina…

– Nos, ennél többet én sem tudok – a közjegyző aztán szólt a titkárnőnek, készítse el a szükséges másolatokat. Figyelmeztette Edinát, jegyeztesse be a megváltozott tulajdonjogot. – Acker úr, az eddigi tulajdonos meghalt és mostantól kezdve a telekkönyvben is a két új tulajdonos nevének kell majd állnia. Amikor Edina negyed órával később kijött az irodából, a közeli parkban leült egy padra és hosszan tanulmányozta a papírokat. A végrendelet szövege kimért volt, világos és hűvös. Biztosan ilyennek is kellett lennie – ez volt az első végrendelet, amit Edina a kezében tarthatott. A mama nem is gondolt ilyesmire, tőle örökölte Edina a lakást meg némi készpénzt, pár ékszert és semmi egyebet. Az apja akkor már rég messze volt. Talán soha nem is tudta meg, hogy a volt felesége meghalt…?

Nagyon furcsa érzésekkel állt fel aztán Edina a padról. Csak ment maga elé, csak annyit tudott, hogy a szomszédoknak szól majd. Vessenek egy pillantást a lakására, meg szedjék ki a postát a bejárati ládából, odaadja majd a kulcsot is. A virágokat is öntözni kell. Persze a szomszédasszony nagyon cserfes és kíváncsi. De miért is hallgatná el előle, hová megy? Az a név, hogy Whal, itt úgysem mond semmit. Senkinek.

Maga sem tudta, milyen kérdésekre vár választ. Mégis halványan remélte, hogy legalább valamit megtud az apjáról. Már az is sokat segíthet, ha beszél azzal a Rolf… kicsodával is…? Megtorpant a park szélén, a retikülből ismét kivette a papírokat, hogy egy pillantást vessen beléjük. Ja igen, Rolf Helmon. Edina biztos volt benne, hogy azelőtt nem hallotta ezt a nevet. Talán valami üzlettársa volt az apjának…? Akkor legalább tőle megtud valamit apja utolsó éveiről – remélte és sebesen ment a parkoló felé.

…Előbb szelíd lankák jelezték, hogy emelkedik az út ismét, aztán alig tett meg néhány újabb kilométert, már hegyek vették körül. De tudta a térképről, hogy Whal egy síkságon terül el. A legközelebbi kisváros neve Prettan, és ez az út azon át vezet. Tehát előbb oda kell eljutnia.

Látott egy kis éttermet az út mellett. Fél tizenkettő volt. Addig Edinának fogalma sem volt arról, hogy ennyire éhes – de amikor az előjelző táblán meglátta a kést-villát, hirtelen gyomrába markolt az érzés. Leállt hát a kis parkolóba. Árnyékos faragott asztal. Napernyő, hűs ital kezdetnek – a narancsíz szétömlött a szájában. Háromnegyed órával később sokkal elégedettebben és lassabban ballagott vissza a kocsihoz. A légkondicionáló működött, a kinti meleget nem érezte odabent. Kellemes volt hát minden.

Mégsem tudta legyőzni azt a nagy félelmet, amely benne lapult.

Mert hát félt. Mit talál Whalban? Egyáltalán, miféle „birtok” lehet azon a pár ezer négyzetméteren? Városi lány lévén nem nagyon tudta elképzelni, mit láthat majd ott. Mennyi az a háromezer meg kétezer meg valahányszáz négyzetméter? Most, amikor a kocsi az úton robogott, próbálta elképzelni, mennyi is a száz méter. Ha pedig száz méterszer száz méter… Nem, az nem jó, mert az már egy hektár, vagyis tízezer négyzetméter. Annyi itt nincs. Hát mennyi van?

Ezzel nem sokra ment. Hát inkább másra gondolt. Milyen lehet az a Wolf, netán éppen annyi idős, mint az apja volt? Talán a barátja lehetett. Apa ötvenkilenc évesen halt meg. Nem derült ki a végrendeletből, hogyan, és hol. Majd el kell mennie abba a kórházba, ahol az élete véget ért. Ha ugyan kórházban halt meg…? Edina rájött, hogy még ezt sem tudja. Mennyi furcsaság van ebben az ügyben. Úgy érezte néha, hogy valamilyen erő lassan behúzza őt magába, egy sötét folyosóban érezte magát, ahol nem képes tájékozódni. Csupa olyasmi történik itt, amivel nem tud mit kezdeni. Mintha egy labirintusban bolyongana.

De hát éppen azért kerekedett útra, hogy ezt megtudja.

És már közeledett is. Háromnegyed egykor ért Prettanba. Meglepte a városka elhanyagoltsága, nyomora. Nem így képzelte eddig. Közel az országhatár, és a régió központja is messze van. Már a megyék korában sem kényeztették el ezt a vidéket, úgy látszik. A házak és boltok kopottak, az aszfalt kátyúin zötykölődött a kocsi. Némi akasztófahumorral kénytelen volt megjegyezni magában: „Ha ilyen a város, milyen lehet a falu…?”

Hamarosan megtudta. Szerencsére nem kellett kérdezősködnie senkitől, mert a városka szomorú közepén – egy piactér, egy szemlátomást lelakott szálloda és néhány étterem meg parkoló között – válaszút elé került. Szerencsére voltak irányjelző táblák és közöttük felfedezte Whalt is. Befordult egy kis utcába, először el sem akarta hinni, hogy ez oda vezet. Aztán váratlanul véget ért a városka, eltűntek a házak, hatalmas gaz nőtt az útszéli árok partján. Itt zötykölődött az autó. Csak az nyugtatta meg, hogy látott egy táblát: „Whal 16 KM”.

Szóval tizenhat kilométer. Gyalog sok, kocsival csak pár perc. Hegyoldalon haladt, lelátott egy völgybe, ahol ültetvények, kertek sorakoztak, távolabb szántóföld színes táblái valamilyen gabonával, amit persze nem ismert föl. Aztán sárga lett néhány mező, óriási sakktábla részei – ez alighanem repce volt, ezt ismerte.

A szíve a torkában dobogott. Nem tudhatta, mi vár rá, és éppen ez okozta izgalmát. Mindig félt attól, ha nevetségessé lesz – az iskolában főleg. De azt sem szerette, ha megoldhatatlannak látszó helyzet elé kerül. Eddig olyan ritkán kellett döntenie. No és a leginkább az ismeretlen helyzetektől félt. Itt pedig csak az várta, más nem várhatta. Fogalma sem volt róla, mit csinált az apja és mi vár itt rá. Még a leginkább abban reménykedett, hogy ha nagy nehezen rá is talál a „birtokra”, nem lesz ott egy teremtett lélek sem. Micsoda megkönnyebbülés lenne, ha egy óra múlva már egyedül csatangolhatna ismeretlen bokrok és fák között, vagy felfedezőként vehetné birtokba azt a házat! Régi regényekben olvasott ilyen titokzatos épületekről. Nem, nem kísértetjárta kastélyban reménykedett. Csak egy olyan házban, amiben egy ideje senki sem lakott, de mintha a bútorokon, lépcsőkön ott lenne még valami módon a régi lakók keze nyoma. Az egykori jelenlétük bizonyítékai. Vajon milyen képek vannak a falakon és mit lehet látni az emeletről?

Így fantáziált, de csak azért, hogy elszökjön a saját gondolatai elől. Persze tudta, hogy ez lehetetlen. A tájat figyelte, de ez éppen olyan volt, mint eddig. Az igazi nagy hegyek a háttérben maradtak, itt a közelben csak pár száz méteres dombok emelkedtek. No és erdők, erdők. Edina egyre kevésbé nyomta a gázpedált, lassított. Mint aki késleltetni akarja azt, ami pedig úgyis be fog következni. Könyörtelenül.

Mélyeket lélegzett, amikor meglátta a kopott táblát: „WHAL”. Hát itt van. A házak kicsik voltak, jelentéktelenek. „No ez bizony az isten háta mögött van”, mondta ki hangosan. Lassított. A falu meglepően aprónak bizonyult, talán negyven-ötven földszintes házat látott egy kupacban, két utca körül. Megtorpant a templom előtt. Ott volt a községháza is, ezt csak az emelte ki a többi közül, hogy két zászló lógott a bejárati ajtó mellett. Egy nemzeti, meg az Unió kék zászlaja a tizenkét aranycsillaggal. Szél nem fújt, és túlzottan meleg sem volt. Mielőtt Edina bement volna az épületbe – sima hétköznap volt, látta messziről is, hogy az ajtó sarkig tárva van – egy férfi került eléje. Jó negyvenes volt, mégis hajlott hátú, az arcszíne beteges.

– Jó napot – állította meg Edina. – Kérdeznék valamit.

– Jó napot. Tessék – amaz kutatva nézte az idegen arcát. Hiszen Edina idegen volt itt. A személye, a mozgása, a ruhája, a kocsija, egész felbukkanása. Az a párszáz ember, aki itt lakik, nyilván jól ismeri egymást. Nap mint nap találkoznak, és csak egymást látják. Rettentően unalmas lehet, futott át a nő agyán a felismerés. A bizonyosság.

– Keresek egy… egy birtokot. Bizonyos Peter Acker tulajdonát.

A halálhírrel nem akarta terhelni az ittenieket, mert lehet, hogy nem is tudják: Vagy talán… apa itt halt meg? Úgy nézett körül, mint aki nem akarja elhinni. Itt sem élni, sem halni nem lehet, ez egy isten háta mögötti jelentéktelen kis porfészek, egy semmi…

– Acker? És itt van háza?

– Igen, úgy tudom.

– Nem ismerek ilyent – rázta fejét a férfi elégedetlenül. Némi borszag csapta meg Edina orrát és már tudta, rosszul választott informátort. De a kis utcán nem látott más. Biccentett hát és bement volna a hivatalba. De a községháza ajtajában csaknem összeütközött egy termetes nővel, akkor jött ki éppen.

– Jó napot! – köszönt rá a nőre és megállt. Olyan kíváncsian, sőt szinte kérdőre vonóan nézett Edinára, hogy az megadta magát. Végül is mindegy, ki igazítja őt útba. Már éppen ideje lesz – nőtt benne a türelmetlenség.

– Peter Acker házát keresem.

– Itt nem lakik olyan – mondta a nő és közben merően nézte Edinát. Volt benne valami vizsgáló, megközelíthetetlen, ugyanakkor kíváncsi is lehetett. Halvány rokonszenvet vélt Edina felfedezni beszélgetőpartnere tekintetében.

– Valami patak partján két épület. Egy gazdasági, meg egy lakóház… meg valami legelő – idézte fejből a végrendelet szavait.

A nő arca ekkor megváltozott. Edina döbbenetére az eddigi mérsékelt rokonszenvet látható megvetés váltotta fel. Biggyesztett ajak, megsemmisítő tekintet:

– Ja, igen. Azt hiszem, maga a Rongyosról beszél.

– Tessék…? Rongyos?

– Hát az a… hogy is híják. Mi csak Rongyosnak híttuk, míg élt. Meg hát bolondnak, bizony.

Edina arca mozdulatlanra fagyott. Nyelt egyet:

– Rongyos, meg bolond…? Miért, hát az… az az ember nem volt normális?

– Ha oda igyekszik, maga is meglátja. És oda igyekszik?

– Azért kérdeztem meg – vágta rá dühösen, hogy lám, egy ilyen egyszerű logikai feladványt sem képes megoldani az a falusi nő.

– Tőlem aztán mehet, ha akar – nyomta meg a szót. És mivel Edina csak állt és várt, hát végül balra mutatott:

– A templom mögött forduljon jobbra, aztán már csak egyenesen. A Rongyos „birtoka” a falun kívül van, az erdőn át jut oda – és vigyorgott a „birtok” szónál, amit persze kellően hangsúlyozott is. Majd még egyszer végigmérte Edinát tettől talpig, és halkabban hozzátette: – Ki sem néztem volna magából.

– Micsodát?

– Hogy maga is… afféle – nem pontosított, de a hangjában most ugyanaz a megvetés bujkált, ami a szemében. Edina nem tudta mire vélni a dolgot, és ideje sem maradt semmilyen reakcióra. Mert a nő búcsúszó vagy köszönés nélkül megperdült és visszament a községházára. Edina vállat vont, makacsság gyűlt beléje. „A fenébe is, hát csak nem fogok veszekedni egy falusi asszonnyal”, gondolta és máris beült a kocsiba. Olyan sebesen indult, hogy a hátsó kerekek alól kipörögtek a kavicsok. „Legalább valami nyomot hagyok ebben a faluban”, suttogta dühösen. Aztán máris a templom előtt robogott, majd elfordult jobbra és egy utcán haladt. Csak öt-hat ház volt mellette, aztán azok is eltűntek és máris a falut övező mezőn haladt. Aszfaltnak erre nyoma sem volt, földút porát verte maga mögött kis, mozdulatlan felhőkké. Whal is eltűnt, de Edina már nagyon közel volt a céljához. A földút egyszercsak elágazott, kis habozással szemlélte a tájat. Aztán észrevette, hogy a baloldali út vezet be az erdőbe, hát arra ment. Feketefenyők álltak porosan, fáradtan, meg valami lombosok, amelyeket nem ismert. Az ég felhősödött, nem érződött, hogy még alig múlott déli egy óra. Mintha már jó ideje délután lenne, a tájat szürkés, opálos fény vonta be. Ebbe autózott bele, az útmenti fák lassan ráborultak, olyan volt, mintha egy zöld alagútban haladna. Mint aki erdőtengerbe merül. Néha abban is kételkedett, hogy ez az alagút egyáltalán vezet valahová. Olykor csak zöldet látott maga előtt is – de odaérve kiderült, hogy elfordul az út. És keréknyomok voltak a puha földön is. Tehát mások is járnak erre. Talán nem is olyan régen.

Apa is…? Most olyan tekintettel nézte a sorra hátraszökő fákat, hogy ezeket Peter Acker is látta, talán hosszabb időn át, nap mint nap…? De ettől a fák és az erdő nem lettek barátságosabbak.

Legalábbis Edina így érezte. Aztán csak hajtott, de mind lassabban. Már talán egy kilométert is megtett az erdőben, amikor jobbról ritkulni kezdtek a fák. Ott volt egy tisztás. Sőt, mielőtt még odaért volna, irtást vett észre – nemrégen vághatták ki a fákat. Nem volt gyakorlata ebben, de azért úgy látta, hogy a kivágott fák már belülről mind pudvásak, rosszak voltak. Némelyiket, míg állt, csak a kérge alatti vékony faréteg tarthatta, mert a törzs belseje hiányzott.