Nemere István

Az ördög velünk van

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-366-3

TARTALOM

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

1.

– Kéne egy fotós. Ma este ráérsz? – kérdezte Valdivia.

Yuma megtorpant. A kérdés szinte futás közben állította meg. Éppen a szerkesztőségi szobából ment a fotólabor felé, ami egy emelettel alább volt. A folyosón elég sokan mászkáltak, ilyenkor délidőben az újságírók általában leszaladnak a földszintre, az étkezdébe. Mások már onnan jönnek. A liftek előtt többen várakoztak.

Yuma és Valdivia összenéztek. A pillanat rövid volt. Két éve, mióta Yuma itt dolgozik, még igazából ritkán dolgoztak együtt. Ha Valdivia interjút készített, mindig a kedvenc fotósát: a kövér, vidám Tomirt vitte magával.

Yuma látta Valdivia szép arcát. A nő harminc lehetett, vagyis legalább öt évvel volt nála idősebb. Amennyire tudta, nem volt éppen férjnél és gyermeke sem volt. Valdivia elég magas és karcsú nő volt, fekete haja természetes, szinte csillogott a maga szénfeketeségében. Napbarnított barna arcából sötét szempár tekintett kissé sürgetően a lányra.

Valdivia hát Yumát nézte. Sokszor összefutottak a szerkesztőségben, de azon kívül ritkán. Az újságírónő egyetlen pillantással megállapította, hogy Yuma nem változott talán már évek óta. Nála valamivel alacsonyabb, kisportolt termet, erős combok, közepes mell. Az arca kicsit kerek, de helyes. Csinos ez a lány, voltaképpen. A haja világos, valahol a barna és a szőke között, a szeme pedig kék.

De hát Valdiviát nem ez érdekelte. Ő egy fotóst keresett, bár talán nem volt neki mindegy, ki lesz az.

– Tomirral szoktál menni – jegyezte meg Yuma, csak úgy. Szinte közömbös hangon.

– Tomir feleségét bevitték a szülészetre.

– Csak nem…?

– De igen, feltehetően ma éjjel meglesz a második gyereke – Valdiviát nem rázta meg a dolog. Szeretett Tomirral dolgozni, de most bajban volt és ezt nem is titkolta: – Ma este halaszthatatlan munkám lenne. Kell egy fotós, és lehet, hogy hajnalig is eltart a dolog. Ráérsz? – ismételte a kérdést.

– Hát… tulajdonképpen igen. Mikor kéne kezdeni? Mert este karate-edzésem van.

– Te karatézol? – ez végre megmozdított valamit Valdiviában. A hangja egy fokkal barátságosabb, vagy legalábbis érdeklődőbb lett. Yuma mindig hideg, közömbös nőnek hitte Valdiviát és eddig semmi olyan nem történt, ami megváltoztatta volna ezt a véleményét.

– Igen, már évek óta. Meg néhány másféle tanfolyamra is járok. Szóval, hánykor?

– Elég, ha nyolckor találkozunk valahol. Kocsival jársz?

– Egy használt motorom van csupán – figyelmeztette a lány. – Két embert és a felszerelést nem bír el. Nincs annyi hely.

– Nem is kell. Én kocsival megyek. Találkozzunk a Római Templom előtt – nyolckor, oké?

– Oké.

Valdivia még egyszer rámosolygott Yumára. Ezt sem látta még tőle, hát Yuma kicsit csodálkozott. De nem gyanakodott. Egyszerűen szüksége van egy fotósra, azért ilyen kedves – gondolta és nem foglalkozott a dologgal tovább.

Délután alig jött ki a laborból. Rengeteg képet készített az előző napokon, és mind későbbi anyaghoz kellett. Volt ami eleve az archívumnak ment, ezeket osztályozta, aztán beszámozta őket a naplóban is, hogy visszakereshetőek legyenek, ha később szükség lesz rájuk. Yuma két éve dolgozott a szerkesztőségben és tudta, a legtöbb fotóra csak sok év múlva lesz szükség. Kivéve talán azt az ütődött idegenforgalmi minisztert, akinek most kifelé áll a rúdja a kormányból. Volt egy ballépése, rajtakapták egy nővel, akiről a legjobb akarattal sem lehetett állítani, hogy a felesége lenne. Az ő arcképére talán már holnap szükség lesz. Már volt is egy telefonja – készítse elő a pasas néhány képét, talán szükség lesz rá. Hát miután végzett az előhívásokkal és minden fotó azonosító számot kapott, leballagott az archívumba is.

Ez egy csöndes nap volt. A lapnál – de a világban is– eseménytelen órák múltak. Amikor aztán minden anyagot átlőttek a szövegszerkesztőkről a nyomdába, az emberek is széledni kezdtek. Öt óra felé Yuma – ma nem ő volt az ügyeletes fotós, maradt itt egy kezdő fiú, afféle tejfelesszájú újonc, aki most jött ki a fotóiskoláról – hát ő is készülődött.

A nagy irodaház hatodik és hetedik emeletén volt a szerkesztőség, a keskeny és kietlen lépcsőt ritkán használták. Yuma is lifttel ment le, egészen a garázsszintig. A motorja az egyik sarokban, a fehér vonalakkal felfestett kis területen állt. Ide egyetlen autó sem fért volna el, hát a lány mindennap itt hagyta a japán csodát. Még most is jól nézett ki, pedig Yuma már használtan vette. És nem törődött vele annyit, mint egyes férfiak. Inkább szervízbe vitte, ha már nagyon piszkos volt. Ott megtisztították és kijavították, amit kellett.

Yuma csak használta, naponta. Ha vidékre vagy másféle „terepre” kellett menni, és a szerkesztőségi kocsi nem vitte el valami okból, zokszó nélkül felpattant rá. A nagyváros közvetlen környékén is voltak olyan területek, ahová csak a terepjáró autó, vagy éppen az efféle sokat próbált motor vitte őt el. Most is felült hát, kidübörgött a garázsból és hamarosan a forgalmas utcán előzgette az autókat.

A lakása nem volt messze. Persze, igazából nem az övé. Bérelte, mert sajátra még nem tellett. De a bankbetétje – ha túl lassan is– de hónapról hónapra gyarapodott. Ez a lakás nem volt rossz. Néha bent a szerkesztőségben tréfásan mondogatta a többi lánynak: ha akarná, annyi fiút vihetne fel, amennyit akarna. A háziasszonya ugyanis gyakorlatilag siket volt. Ezért aztán a motor sem zavarta, amivel a lány egészen a ház faláig gurult. A régimódi ház körül már egyre nagyobb és újabb épületek magasodtak. Valaha ez egy villanegyed volt.

Fiúkban persze egyáltalán nem volt olyan nagy bőség, Yumát ritkán keresték fel a társadalom hímnemű tagjai. Pedig nem volt csúnya lány, ellenkezőleg. És ezt tudta is magáról. De ritkán jutott rá ideje, hogy diszkókba vagy máshová járjon. A munkának élt és a fotózásnak, amely egyszerre volt a szenvedélye, a hobbija is. Ha csak tehette, szabadnapjain inkább kiment a természetbe, fényképezni. Sokszor vállalt késő esti ügyeleteket, vagy akár huszonnégy órásakat is. Így nem sok ideje maradt önmagával törődni.

A férfiak elég szerény szerepet játszottak eddigi életében. Egyszer fél évig élt együtt egy vele egykorú fiatalemberrel de ő sem bizonyult az igazinak. Mások akadtak, olykor-olykor. Néhány futó kalandon kívül még nem volt komolyabb ügye, és igazából szerelmes sem volt. Ha visszagondolt tizenhat éves korára, akkor már tudta: azok a „szerelmek” sem voltak azok. Némelyik kapcsolatát inkább „jól fejlett barátságnak”, vagy „túlhordott ismeretségnek” nevezte.

A szobájában a jól ismert festői rendetlenség fogadta. Ő azonban tudta, hogy mi hol található, és ennyi elég is volt. Zuhanyozott, aztán felöltötte gyakorlóruháját. Máris a motornál volt ismét, és hat órakor ott állt a gyakorlóterem bejárata előtt.

Nyolc előtt nem sokkal ismét zuhanyozott. Jól kifárasztották az edzésen, de nem bánta. Magára kapta holmiját. A bejáratnál két fiú hülyéskedett egymással, Yuma megkerülte őket. Nem volt kedve vitába bonyolódni velük. Ma nem.

Nyolckor fékezett a Római templom előtt. Kis térré szélesült az idevezető utca, sok kocsi parkolt a széleken. Amikor dübörögve lefékezett, Valdivia ott volt. Mutatta az óráját, aztán az egyezményes jelet: jól van! Pontos voltál! Majd eléje kanyarodott és gázt adott.

Yuma a motor oldaltáskájában tartotta a felszerelését. Nem érhette meglepetés, ezek mindig nála voltak. Most a sötétedő utcán kanyargott a nő kis autója mögött. Nyár eleje volt, ilyenkor már néha igazi kánikula is összejött. Mióta – beszélik – melegedik a földi légkör, hát ritkábbak a régi nagy telek. Inkább több az eső, tavasszal és ősszel. No persze, nyáron is. Yuma másik oldaltáskájában mindig volt kis esernyő, de összehajtogatott esőköpeny is. Meg tartalék pár tábla csokoládé, ha valami félreeső helyen sok órán át kéne várakozni és nem jutna ennivalóhoz. Még egy üveg ásványvizet is tartott magánál.

A város északi negyede felé tartottak. Ott laknak a gazdagok, a befolyásosak – jutott eszébe. „Ha valami pletykalapnál dolgoznánk, szinte csak idejárnánk” – gondolta. De hát ez egy jól menő napilap volt, legalább ötven újságíróval és számtalan más személyzettel. Itt minden nap meg kellett tölteni húsz oldalt, méghozzá nem is kicsi oldalakat. Ezért a Hírek újságírói eljártak mindenfelé. A gyárnegyedbe, a munkások közé, de otthon voltak a középosztályban, a sportpályákon, a pénzügyi körökben vagy a művészek világában. Csakúgy, mint a legnagyobb helyi vetélytársuk, a minden tekintetben hasonlóan működő konkurens Most szerkesztősége.

Valdivia jól vezetett, szinte élvezet volt követni. Ahol csak alkalma nyílott rá, gyorsított és nem sokat törődött a közlekedési szabályok betartásával. Valamiért Yuma is megbékélt vele. Eddig a lapnál egy meglehetősen felfuvalkodott, beképzelt nőnek vélte. Bár ez csak egy hangulat volt részéről, hiszen nem sejthette, milyen lesz a nő, ha végre letáboroznak valahol és megszűnik ez a dübörgés. Persze, Yuma még nem tudta, miféle munka lesz ez. Remélte, valami „jobb ember” házába mennek talán interjút készíteni? Jól esett volna egy kávé, és ha valaki körülugrálja. Még ha az csak egy gazdag ember inasa vagy szobalánya, akkor is. Yumát még sohasem kényeztette senki – egyetlen napig vagy óráig sem.

De elmaradt mögöttük a negyed, és Valdivia alig lassított. Már igazából kifutottak a városból is. A műúton kevés autó jött szembe, egy pillanatra a sötétség is körülvette a két utast. Egy erdőn robogtak át, amikor Valdivia a fékre lépett. Yuma sisakján a szélvédőlemez piroslott az autó féklámpájától. Ő is fékezett, lemaradt kissé. Valdivia tudta, hová mennek, ez látszott a kocsija „testbeszédéből” is. Felbukkant egy erdei út, arra kanyarodott rá a kocsi. Itt már sokkal lassabban mentek. Aztán egyszercsak Valdivia még inkább lassított, majd váratlanul bekanyarodott a fák közé. Alig volt ott annyi hely a törzsek között, ahol megtorpanhatott a járművel. Végül is betolta a járgányt két fa közé és lekapcsolta a motort. Valdivia már ott állt mellette:

– Most már óvatosabban mozogjunk – jegyezte meg.

– Csak a krónikus siketek nem hallották a zajunkat – mondta erre Yuma.

– Nem baj, még messze vagyunk. Vagy háromszáz métert kell mennünk egy ösvényen, hogy odaérjünk.

Yuma kiszedte a felszerelését, közben látta: Valdivia sem jött üres kézzel. Valamilyen parabolaernyőt emelt ki a kocsiból, fülhallgatóval, mikrofonokkal.

– Interjú lesz? Hát lakik itt bárki is? – kérdezte Yuma.

– Itt legfeljebb a tavi békák – intett valamerre. Csakugyan, most már Yuma is hallotta, hogy nem messze innen békák kuruttyolnak erősen – nem interjú, hanem leselkedés lesz, kedves Yuma. Remélem, nincs ellene kifogásod.

Yuma csak vállat vont. Gondolhatta volna, amikor már az erdőbe kanyarodtak. Hiszen azzal a felszereléssel, amit Valdivia hozott – Yuma nemegyszer látott már ilyent egynémely kollégánál – nem is lehet másféle munkát végezni. A Hírek szerkesztői bátorságukról ismertek, akik nem rettennek vissza egy kis aljasságtól sem, ha azzal növelni lehet a példányszámot. Ez egy ilyen világ – nyugodott bele Yuma eddig is. És most sem akart mást tenni.

– Gyere utánam, és lehetőleg csöndben. Zseblámpád, ha van, be ne kapcsold – mondta Valdivia halkan és elindult a fák között, ahol a csak általa ismert ösvény kanyargott valahol a sötétségben.

Yuma hallomásból tudta, hogy Valdivia általában „rázós” munkákat szokott vállalni. Valami szaftos pletyka lesz ez. Netán egy kikapós férjet fognak meglesni, őt kell majd fotózni…? A lány gondolatban számba vette az ilyenkor szükséges felszerelést. És nyugodt volt, mert mindent elhozott. Ott volt a táskájában az egész készlet. Nem jön zavarba, ha efféle „lopakodós fotózásra” kap megbízást.

Az éjszaka nem volt hideg, mégis, néha hűs szellő borzongatta meg őket. Yuma a motoros bőrruháját viselte, hát csak arca, nyaka fázhatott.

Valdivia is éjszakához öltözött, kezeslábast viselt. Mellén távcső himbálózott, övtáskájában volt a magnó. Kezében a parabolás hangfelvevő mikrofon.

Lassan mentek, óvatosan. Hamarosan fényeket láttak. Yuma most már jobban hallotta a tavi békákat, és hamarosan már egészen közel lehettek a tóhoz. Fatörzseket és ágakat kerülgettek, Yuma egyik karját folyton az arca előtt tartotta. Nem örült volna egy csúnya karcolásnak, amely sokáig gyógyul és miatta esetleg nem is sminkelhet rendesen. Nem mintha amúgy gyakorta kent volna ilyesmit az arcára. És fiúja sem volt most, akinek tetszenie kellene…

Néha megreccsent alattuk egy ág, ilyenkor mindketten megtorpantak, majd szó nélkül folytatták a tapogatózó utat. Valdivia mozgásán látszott, hogy azért nagyjából ismeri az utat. Nem először és talán nem is másodszor járt erre. A nagymenő riporterek elég, ha pár hetente hoznak egy anyagot, azért is megkapják a fizetésüket. Igaz, nagyobb a kockázatuk is. Hatalmas botrányokba képesek belekeveredni és belekeverik a lapot is, aminek nem mindig örülnek a lap mögött álló befektetők és korholják a főszerkesztőt… Yuma erről annyit tudott, amennyit mások.

Most végre majdnem célhoz értek, úgy sejtette. Mert Valdivia mozgása lelassult, egyre gyakrabban tekintgetett körül. Majd meglelte, amit keresett. Egy szép fa lombjai alatt alig volt bokor, viszont néhány nagy kőre ülhettek. Mivel Yuma szeme már megszokta a homályt, egészen jól látott.

– Itt szoktál ülni? – kérdezte normális hangon. Valdivia rászisszent:

– Pszszszsz…! Csöndesebben! Tóparton vagyunk, a víz messze viszi a hangot.

Ebben maradtak. A kis tó egyik öble volt előttük, a csillagtalan éjszaka nem tükrözött égboltot, nem tükrözött semmit. Csak azt a pár fényt a túloldalon. Yuma kicsit félrehajtotta a fa egyik lelógó ágát és egy villát pillantott meg. Nem volt túl bőséges a fényerő, az a három lámpa látszólag még a ház falait sem világította meg, nemhogy a kertet. A tóra már nem is jutott belőlük.

– Ki lakik ott?– kérdezte Yuma nagyon, nagyon halkan. Talán még túlzásba is vitte, hiszen Valdivia még a suttogását is csak akkor hallotta meg, ha egészen közel hajolt.

– Joachim Deventer. Tudod, ki az?

– Képzeld, én is nézek tévét. A… szóval, valamilyen miniszter.

– A mezőgazdasági, akit azzal vádolnak, hogy nyolcszáz millió eurót sikkasztott el.

– És még nem csukták le?

– Nincs bizonyíték, illetve, csak sejtések vannak. Ő maga azt a látszatot kelti, hogy a szeretőjére költött valamicskét, és ezért áll a bál. De szerintem itt sokkal nagyobb buliról lehet szó. A nyolcszáz millióból legalább hatszázötven egészen másfelé vándorolt el.

Yuma úgy sejtette, Valdivia nagyon is jól tudja, hol kellene keresni azt a pénzt. De egyelőre ő is egy helyben topog. És ma is csak ennyi történik majd? Mert Yuma sejtette – talán a másik nő türelmetlenségéből – hogy szeretne már valamilyen eredményre jutni.

– Biztos, hogy itt van?

– Kaptam egy fülest, miszerint ma éjjel kijön ide. Valakivel tárgyalni fog.

– Hol lehet ilyen füleseket kapni?

– Elég öt év a csúcson, és te is megkaphatod – ebben nem volt gúny. Inkább sok tapasztalat, és némi beletörődés is. Yuma hát hallgatott.

Szúnyogok csípték őket. Yuma néhányszor az arcára csapott. Valdivia valamit nyújtott feléje a sötétben:

– Szúnyogriasztó krém. Mindig legyen a felszerelésedben, ha ilyen helyre jössz fotózni.

Ez meghívás volt…? Yuma nem tudhatta, de egyelőre nem is érdekelte. Caldivia fejére tette a fülhallgatókat, aztán lassan forgatta a parabola-mikrofont. Majd csüggedten leengedte, és csak az egyik fülén hagyta a hallgatót:

– Még semmi. Pedig biztosan megjönnek. Nincs alkalmasabb hely a titkos tárgyalásokra, mint ez a ház.

– És miért gondolod, hogy nem odabent, a házban tárgyalnak? Muszáj nekik is megetetni a szúnyogokat?

– Deventernek számos mániája van. Az egyik, hogy az ellenzék már mindenütt lehallgató-készülékeket helyezett el, és ugyanígy fél saját kormánya titkosszolgálataitól is. Ezért ki fog jönni a teraszra, vagy a kertbe, és ott beszélget majd a… – elharapta.

– Kivel? – csapott le Yuma, persze halkan.

Valdivia habozott, aztán úgy döntött, ilyen sokat nem mond ez az alkalmi fotósnak:

– Ne akarj túl sokat tudni, mert ez veszélyes lehet.

– Milyen veszélyes?

– Életveszélyes.

Ebben maradtak.

Múltak a negyedórák. A félórák. Már biztosan elmúlott éjfél. Valdivia felállt, némán tornázott, közben nem sajnálta a jó tanácsokat:

– Óránként mozognod kell, különben elzsibbadsz és ha véletlenül éppen menekülnöd kell, akkor bajba kerülsz. Légy készen minden pillanatban, ez aranyszabály. Lehet, hogy minket is észrevesznek, és akkor rohanhatunk. A holmid legyen mindig a kezed ügyében. Jegyezd meg, mit hová tettél, és legyen egyszerre felkapható. Ha sietni kell, nem lesz idő tapogatni a sötétben. És ne hagyj itt semmit. A felszerelésen sehol se legyen nyoma annak, honnan jöttünk. Tévések vagyunk, vagy elektronikusok, vagy csak sima papír-újságoktól…? Ne hagyj nyomot. Így csak akkor bukhatsz meg, ha elkapnak.

Ezt úgy mondta, hogy Yuma hátán végigszaladt a hideg. De magában legyintett és percekkel később már arra gondolt: Valdivia nyilván csak el akarja őt ijeszteni ettől a szakmától. Mert volt már példa arra, hogy egy fotós belekóstolt az oknyomozók, a botrány-riporterek munkájába, megtetszett neki és ottmaradt… „Ezek mindig félnek a konkurenciától”, szaladt át fején a kósza, bár nem túl biztos állítás.

– Vigyázz – suttogta hirtelen Valdivia. Szeme előtt a távcső. Yuma szabad szemmel nézett arra. Ő is látta a fényfelvillanást. Aztán biztos lett benne, mert kettős fénycsóva csapott ki a tóra, keresztben előttük. Az egész csak egy másodperc volt, vagy annyi sem, és sötét lett megint.

– Kocsi érkezett – mondta Valdivia. Yuma is szeretett volna valamit látni, úgyhogy a legnagyobb teleobjektívet emelte a szeme elé.

A ház hirtelen közel ugrott. Az első pillanatokban nem is tudta, melyik részét látja – olyan nagy lett. Aztán megkülönböztette részeit, itt egy fal, ott egy terasz. Redőnyök az ablakokon, és egy szakállas férfi… Éppen erre nézett.

Yuma elkapta szeme elől a szerkezetet. Valdivia a kicsiny neszekből is tudta, mit csinál éppen, és azt suttogta:

– Nyugi, nem láthat minket. Sötétben ülünk, és ennek a fickónak nincs távcsöve. Ez csak egy testőr, afféle gondnok. Mindig itt van a házban, már napok óta őt figyeltem, jobb híján. De most talán nem ok nélkül jött meg az a kocsi – Valdivia szabad kezével kicsiny magnót emelt a szája elé és belesuttogott:

– Nulla óra tizenhat perc. A Deventer-család tóparti nyaralója. Most érkezett egy autó, még nem azonosítva. Egy testőrt látok.

Kikapcsolta és nem szólt – most Yumához sem. „Erre biztos azért van szükség, hogy később emlékeztesse, amikor a nagy leleplező cikket írja!” – gondolta a lány és maga sem tudta, miért, igyekezett ezt is megjegyezni. El kell lesni a nagyok trükkjeit, gondolta. Mert Valdivia csakugyan nagymenő ebben a szakmában. Ha Yuma őszinte akart lenni önmagához – és ki máshoz lett volna az? – akkor be kellett vallania: Valdivia csakugyan az elsők között van a botrányos, leleplező riporterek szakmájában.

Mindketten azt a házat szemlélték. Yuma most megpillantott egy férfit. És hallotta Valdivia izgatott suttogását:

– Kapd le, gyorsan, kapd le! Csinálj róla, ahány képet csak tudsz!

Yuma azonnal engedelmeskedett. Ujja mozdult, és az objektív egyre közelebb hozta azt a férfit.

– Dátumozót bekapcsoltad? – kérdezte a másik izgatottan.

Yuma tovább fotózott, halkan. Ezek a mai gépek már nem kattognak úgy, mint a múlt századiak.

– Persze. Óra-perc is lesz rajtuk.

– Remek – Valdivia hangja remegett. Most feltűnt egy másik férfi. Fehér szakálla volt, de fiatalos tartása. Nem volt olyan idős, mint amilyennek látszott.

– Itt a miniszter – súgta Valdivia. Yumának úgy rémlett, látta már ezt az arcot nem is egyszer. Persze, csak a tévé képernyőjén. A minisztertanácsi ülések után néha megtorpant a mikrofonjukat orra alá toló riporterek gyűrűjében és mondott valamit. De hogy mit, az most sehogyan sem jutott a lány eszébe. Nem foglalkozott politikával. Eddig.

– Tudod, mi a jelszava a disznónak? – suttogta Valdivia. Közben mindkét lány látta, hogy a férfiak elindulnak, fel a teraszra. Egy pillanatra eltűntek a lépcső mögött, aztán megint kibukkantak.

– Melyik disznónak? – érdeklődött Yuma, de egyre halkabban, Mert látta, hogy Valdivia már fülére tette a hallgatókat és a parabola-mikrofonnal igyekszik megcélozni a két beszélgetőt. A távolság köztük és a ház között nem volt száz méter sem. Amennyire Yuma tudta, odáig elvisznek ezek az érzékeny szerkezetek.

– Deventer, a miniszter. „Az ördög velünk van”, szokta mondogatni. Amivel arra céloz, hogy ha sikerül a maga oldalára állítani a legsötétebb erőt, akkor az összes többivel leszámolhat már – és Valdivia elhallgatott. Nagyon figyelt. Néhány kisebb kézmozdulat árán sikerült ráfókuszálnia a férfiakra. Attól kezdve számára megszűnt a külvilág. Belemerült a férfiak beszélgetésébe.

Yuma utasítások nélkül maradt, de nem unatkozott. Sorban csinálta a felvételeket a két férfiról. Az objektív közel hozta a másikat is. Barnaarcú, jó harmincas volt. Valamiért nem nyerte el Yuma tetszését – amolyan tenyérbe-mászó képe volt, ravasz szeme és időnként idegesen megrándult a szája széle. Volt egy olyan érzése: ez a férfi nagyon szolgálatkésznek mutatkozik most a miniszter felé, erre utal testbeszéde is. De ha tehetné, talán könnyedén hátba döfné. Elárulná…? „És hogyan lehetséges, hogy ez a marha Deventer ezt nem látja?”, gondolta még.

A beszélgetés alig öt-hat percig tartott. Amikor a férfiak elbúcsúztak egymástól és az egyik autó elhajtott – fényszórói ismét végigsöpörték a tó innenső partját is – Valdivia nagyon izgatott lett:

– Ez az! Ez már sokat ér.

– Sok érdekeset beszéltek? – Yuma nem tudott ennyire lelkesedni. Valdivia sietve kapkodta össze felszerelését, közben halkan mondta:

– Naná, hogy sokat! Kétszeresre vettem fel, nem veszhet el. Ha ezt a főnököm asztalára teszem, akkorát robban, mint egy bomba!

– Hát még, amikor lehozzuk a lapban! – örült Yuma is, bár nem tudta, miről van szó. És sejtette, nem is fogja megtudni. De ha az jó a lapnak, akkor jó nekem is – okoskodott. Hiszen biztosabb az állás, sőt egy-egy fizetésemelés is kinéz, ha a lapot fenntartó befektetők meg vannak elégedve az újságírók teljesítményével…

Törtettek át az erdőn. Visszafelé mintha nehezebb dolguk lett volna. Yuma ugyan nem nézte az óráját, de eléggé sokáig tartott, míg a sötétben kétszer is eltévelyedve visszaértek a járművekhez. Yuma látta: amikor Valdivia kinyitja kocsijának ajtaját, odabent nem gyullad ki a kis mennyezeti fény. Kikapcsolta, nehogy elárulja őket. Milyen jó trükk! – ismerte el.

– Figyelj – mondta Valdivia – külön-külön induljunk. A telefonodra programozd be az én számomat, de egyelőre csak „tárolóra”, rendben? Én meg ugyanezt teszem a tieddel, mondd a számodat… Így, ni. Elsőnek te indulsz, utána meg én. Feltűnő lenne együtt. Ha útközben valamit tapasztalok, szólok neked is. Fülbe a dugót, szájhoz a kis mikrofont, és csáó!

– Holnap? – kérdezte Yuma, most már szinte reménykedve. Kezdett neki tetszeni ez a munka. Valdivia kiérezte hangjából ezt a lelkesedést. A sötétben rámosolygott a fotósra:

– Délben találkozunk a szerkesztőségben. Megnézem a fotóidat. Ha jók, ejtem Tomirt. Rá most úgysem számíthatok egy ideig, a boldog apák ritkán kockáztatnak.

„Mit kockáztatnak?” – kérdezte volna Yuma, de több beszédre nem volt idő. Valdivia beült a kocsiba. Yuma egyelőre lábbal kitolta a sötét motort az útra, aztán indult. A dugattyúk dübörgése messze szállt az éjszakában. Az első kanyarig hiába figyelte a visszapillantó tükröt. Nem látta meg a kocsi fényeit. Úgy látszik, Valdivia óvatos és csak később indul…?

A telefonban csönd volt. Senki sem hívta.

Egyszer ugyan – már bent járt a városban – mintha hallott volna valamit. De inkább csak zajt. Ő is beleszólt a sisakja alatt, ám egy ideig csak siket zúgás jött, aztán az is elmúlott. Talán zavarnak ezek a magas házfalak, gondolta. Tovább robogott hazafelé és az éter többé nem adott jelet.