Nemere István

Gyere a pokolba

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-393-9

TARTALOM

1. Talán még nincs baj

2. Lövések

3. Az idegenek

4. Menekülés

5. A háború

6. Ütközetek

7. Nincs kegyelem!

8. Az üldözés

9. Utolsó felvonás

10. A bosszú

1.
Talán még nincs baj

Az erdő hallgatott.

De ez csak távolról tűnt mozdulatlan csöndnek. Aki közel volt, a fák között ment, az hallhatta az élet ezer apró neszét. Leveleket mozgatott a szél, amely idelent nem adott jelet létezéséről. A fenyők csúcsai között néha madarak szálltak el, lehallatszott szárnyuk suhogása.

Állatok bóklásztak odalent, bokrok tövében mozgott valami láthatatlanul, de kitartóan. Néha paták dobogtak el a közeli domboldalon, és vadcsapásra lelhetett, aki elég makacsul keresgélt a sűrűben.

Hatalmas volt az erdő. Több hegyen át húzódott, zöld bőre lett a földnek, érett, védő takarója. Télen nagy volt erre a csönd, de csak akkor. Most élt minden centimétere, rovarok másztak, kígyók siklottak. Avar zördült, kő gördült tova egy lejtőn.

A fák világa hát csak látszólag hallgatott.

A helikopter váratlanul bukkant fel.

Az egyik domb mögül érkezett. Addig a rotorok kattogását is felfogta a föld erdőbőre, a puha levegő. Most viszont egyetlen pillanat alatt itt volt és máris alacsonyan repült a fák csúcsai fölött. Nagyon idegen tárgy volt itt. Csupafém, csupazaj. Dübörgése széttördelte az addigi valós vagy látszólagos nyugalmat is.

A gép nagy kört írt le az egyik hegy fölött. Mind magasabbra szállt, hogy elérje annak kiugró fennsíkját. Ott végre a pilóta talált egy tisztást. Ahogyan keresgélte, abból úgy tűnt, nem igazán ismeri a tájat.

De a tisztás elég nagy volt, biztonságos leszállóhelynek látszott. Mellesleg a gép úgy ereszkedett alá, mintha nem is szándékozna igazán leszállni. Amikor már alig méternyire volt a felszíntől, kipattantak az ajtók…

– Kiugrani! – vezényelte egy csengő hang. Kellő határozottsággal, eréllyel.

Rita jó példát mutatott, tehát utasítása után maga ugrott ki elsőnek. Könnyedén landolt a térdig érő fűben, nem engedte el a gép oldalát. Kidobták utána a hátizsákját, és máris követték a többiek. Hátizsákok hullottak a földre, bakancsok dobbantak. A pilóta ebben a magasságban tartotta a gépet, hát a kerekek nem is érintették a talajt.

A lányok mind kiugrottak, az utolsó kiáltva jelentette:

– Kész!

Rita, mielőtt becsukta volna az ajtót, még a pilótára mosolygott:

– Akkor ugyanitt, egy hét múlva!

Amaz bólintott, az ajtó csattant, az utasok lehúzták a fejüket. A legtöbben már a fűben térdeltek a felszerelésük mellett, így a gép szele csak a hajukat borzolta. Aztán a helikopter a magasba szökkent, majd dél felé tartva eltávolodott. Most ismét lefelé ment, a tágas völgyet követte. Ahol a sűrűben kanyargott egy kis patak is, de ezt a most érkezettek számára csak a térkép jelezhette.

A gépet még látták egy pillanatig. Mindnyájan utánanéztek. Ki bizakodva, ki félve, de nézték az egyre kisebbedő fém- és üveggömböt. Amely utoljára megcsillant még a délelőtti napfényben, aztán semmivé lett, felfalta a párás távolság. Az erdő kilélegezte ezt a szinte cseppfolyós, melegen reszkető levegőt. A nap már elég magasan ragyogott, amikor végleg nyoma veszett a gépnek és a zaját sem hallották tovább.

Rita felvette a hátizsákját:

– Gyerünk, lányok! Indulás.

A kis csapat egy óra múlva a forráshoz ért.

Addig jobbára csöndben mentek. Senkinek sem volt kedve beszélni. Rita, a parancsnok most nem is nagyon igyekezett tartani bennük a lelket. Még nem volt rá szükség. Jobbnak látta, ha hallgat. De amikor a fák alatt a kis sziklák között felbugyogó vízhez érkeztek, pihenőt rendelt el. Akkor már azok is sejtették, hogy végre mond nekik valamit. Már amúgy is szokatlan volt számukra a nő hallgatása.

Rita levette zöld sapkáját. Mint a többieken, rajta is terepszínű öltözet és bakancs volt. Huszonkilenc éves volt, nem olyan karcsú, mint ahogyan szerette volna. De nem is panaszkodhatott túlsúlyra – a csontjaihoz szinte kizárólag izmok tapadnak, szokta mondogatni. Magas volt, arányos, és még ezt a kevéssé nőies, inkább nagyon is katonás öltözetet is kellő eleganciával viselte. Zöld szeme egész idő alatt figyelte a környéket. Erdőszínű volt a szeme, mondotta egyszer valaki. Valaki, aki már nincs, és akire Rita egyre ritkábban gondolt.

Sorban egy-egy pillantást vetett a többiekre is. Szótlanul ültek. Rita még keveset tudott róluk, de hát éppen eljött az ideje, hogy ezen változtasson. A forrásból ittak mindnyájan, aztán ők is Ritára néztek. Tőle vártak mindent, és Rita ezzel tisztában volt. „Zöldfülűek, de nem baj. Majd egy hét múlva másfélék lesznek. Annyira megváltoznak, hogy a családjuk sem ismer rájuk.”

Az erdő hallgatott körülöttük. Rita öt női arcot látott maga előtt, amikor elkezdte:

– Egyszerűbb lesz, ha tegeződünk, azt hiszem. Engem már ismertek, legalábbis azt hiszitek. Ti meg majd elmondjátok magatokról azt, amit szerintetek nekem és a többieknek tudniok kellene. Én tehát Rita vagyok, a túlélőtanfolyam vezetője. Az elmúlt napokban fordultatok az én kis vállalkozásomhoz azzal, hogy részt akartok venni a meghirdetett egyhetes, „kíméletlen” erdei-hegyi túrán. Nos, itt vagyunk. A helikopter hozott ide bennünket a városból. Ahol most vagyunk, ez az Arlon-hegység. Természetvédelmi terület, több ezer négyzetkilométeren ezért nincsenek utak, vasutak, távvezetékek és természetesen nem is lakik itt senki.

– Vagyis csak mi vagyunk itt? Messzi földön nincs más? – kérdezte a legalacsonyabb, kövérkés résztvevő. De látva Rita arcát, rögtön el is hallgatott. Hiszen a tanfolyam vezetője még nem fejezte be. Ezt Rita most kis késéssel tette meg:

– …Innen legalább száz kilométerre semmilyen irányban nem találkozhatunk élő emberrel. Az én cégem különleges engedélyt szerzett arra, hogy itt rendezhessen túlélő-túrákat, de még mi is csak kéthavonta egyszer jöhetünk be, erősen korlátozott létszámmal. Ezért vagyunk összesen csak hatan. A rezervátumban tilos vadászni is. Nem hoztunk magunkkal fegyvert, hiszen errefelé a legnagyobb vad is csak a szarvas. Nem hoztunk magunkkal mobiltelefont sem, éppen azért, hogy pontosan olyan helyzetben legyünk, amilyenben egy közlekedési katasztrófa, egy kitörőfélben lévő világháború idején, politikai konfliktus, környezeti csapás vagy bármilyen más okból ti is kerülhettek, kerülhetünk. Legalább ezt az egy hetet ki kell bírnotok a sűrűben ahhoz, hogy később, egy igazi vészhelyzetben feltaláljátok magatokat és ne vesszetek oda. Hogy ne essetek pánikba és tudjátok, mikor mit kell majd tenni.

Ennél többet most nem is akart mondani. Egy pillantással ellenőrizte, hogy mindenkinek megvan-e az előírt, és a városban még tőle kapott felszerelése. A hátizsák az aljához erősített hálózsákkal, a kevés élelmiszertartalék, a pár tábla csokoládé, a túlélőkés… Remélte, még semmit sem veszítettek el. Mert legalább egy-vagy kettő már az első nap el fog veszíteni egyet-mást, ebben Rita biztos volt. Nem ez az első csoport, amellyel az Arlon-hegyvidékre érkezett az elmúlt másfél évben.

– Nos, akkor halljam, ki miért csatlakozott? És miért fizette ki azt a nem is kicsi összeget a tanfolyamért? Csak őszintén, hölgyeim. Itt most már csak mi vagyunk, csak mi halljuk, hogy ki mit mond. Egymás előtt ne legyenek nagyobb titkaink, mert ha életveszélybe kerülünk, akkor jó, ha tudjuk, kivel vagyunk és mennyire számíthatunk-e rá?

Ezt nem fejtette ki bővebben. Nem szándékozott őket igazi életveszélybe sodorni. De azért tudta: egy hét a vadonban eleve nem múlhat el veszélyes kalandok nélkül. Valami mindig történt eddig a többi csoportjával is. Bár eddig inkább férfiakkal jött.

– Kezdem én – mondta az alacsony, kövérkés nő. Kicsit nevetséges módon, gyerekesen, selypítve beszélt. – Daryl vagyok, egy vállalat könyvelésén dolgozom. Egyszer volt férjem is, de nem sokáig. Akkor még karcsúbb voltam… Mégis elhagyott. Harminchat éves vagyok… No, szóval inkább harminchét. Elegem van abból, hogy a munkahelyemen mindenki engem ugrat. Már nincs nemcsak vállalati buli, de még egy közös ebéd sem, ahol ne tennének célzásokat arra, hogy kövér vagyok, ügyetlen vagyok, senkinek sem kellek.

– Nem lett volna jobb egy fogyasztó-táborba menni? – kérdezte Rita. – Vannak szépségfarmok, ahol örömmel vállalják a hozzád hasonlókat.

– Remélem, ez is lefogyaszt majd – felelte amaz gyermekhangján, de komoly arccal. Kis fekete fürtjei mulatságosan keretezték az arcát. Göndör haja volt, ettől kicsit olyan lett, mint a régi festményeken a pufók angyalkák. – Hiszen azt olvastam a prospektusban, hogy nagyon keveset fogunk enni, de sokat mozgunk.

– Ez így is lesz – Rita tekintete most eggyel odébb vándorolt. Daryl mellett egy kövön nyurga, széparcú, de szintén nem is olyan fiatal nő ült.

– Kama vagyok, harmincnégy éves, és nincs bajom a világgal. Talán egy kicsit túl magasra nőttem, de ettől még van rendes férjem, családom, két kamasz gyerekem. És semmi baj az életemmel. Talán csak… egy kicsit unalmas volt már. Minden nap ugyanaz történt, és azt hittem, ebbe fogok beleőrülni.

A nő szabályos vonásait még inkább kiemelte a terepszín ruha. Annyira katonás volt ez az öltözet, hogy ilyen háttér előtt még nála csúnyábbak is szépnek tetszettek volna. Szépen is mozgott. Ritának volt már gyakorlata, és sejtette: lesz még gondja ezzel az úriasszonnyal. De persze ezt semmiképpen sem jelezte Kamának, és a többieknek sem. Minek keltene bennük fölösleges aggodalmakat…? Mellesleg minden aggodalom fölösleges addig, amíg meg nem történik a baj.

– …Ezért jelentkeztem hozzátok – folytatta Kama. – Remélem, ez a hét feldob egy kicsit és sok érdekes dolgot tanulok is. Tudom, más az erdei túlélés és más az élet egy családi házban férjjel, gyerekekkel, kutyával, macskával. Mégis azt hiszem, több leszek én az Arlon-hegytől, mint lettem volna anélkül.

Érződött, hogy Kama sokat olvas. Olyan szép kerek „irodalmi” mondatokkal beszélt. Rita még várt egy pillanatig, majd érezve, hogy Kama végzett, a következő nő felé fordult.

Harmadik társuk Derna néven mutatkozott be. Talán huszonhét, huszonnyolc lehetett. Vékony, sőt karcsú, feketeszemű, élénkmozgású nő volt. Látszott, nehezen tud nyugton maradni, itt a kényszerű pihenőt is már túl hosszúnak érezte.

– Az egyik városi önkormányzatnál dolgozom, a szociális osztályon. Gyakran megyek ki a nyomornegyedekbe, este is. Fel kell keresnem a mozgássérülteket, és mindenkit, aki segélyért folyamodik hozzánk. Ellenőrzöm a körülményeiket, azt életüket. A lakásukat. No, mondanom sem kell, hogy miféle alakokkal találkozhat az ember ilyen helyeken…

– Nem lett volna jobb egy önvédelmi tanfolyam? – kérdezte Rita csöndesen. Szokása volt, hogy csak arra figyelt, akivel beszélgetett. Vagy legalábbis ilyen benyomást keltett. Maga Derna is biztos volt benne, hogy Rita számára most senki más nem létezik, csak ő.

– Azon már túl vagyok. Elvégeztem egyet, sőt jártam keleti közelharc-tanfolyamra is. De a kitartásommal még bajok vannak – úgy érződött, ez önbírálat lehetett, amit Derna nem szégyellt. Rita bólintott és a negyedik nőre nézett.

– Gamba a nevem – mondta a nagyon sötétbőrű nő. – Negyven vagyok, bizony, kereken negyven. Elváltam, gyerekem nincs. Van viszont valamelyes pénzem, amiért már nem kell dolgoznom. Tudjátok, a volt férjem szépen keres és a bíróság annakidején a pártomra állt, amiért az a disznó olyan csúnyán, és annyiszor megcsalt… Nos, szóval részben azért jöttem, mert unatkoztam. Másrészt pedig érdekelt a dolog. És szeretem az erdőt, a hegyeket.

– Azért ugye, nem hiszed, hogy egy ártatlan kirándulás lesz az egész? – Rita jónak látta figyelmeztetni, és nem csak őt. A többiek is érthették, hogy ez nekik is szól. – Itt éhezni is fogunk, vagy nem eszünk eleget. És ha elered az eső, nem lesz fedelünk. Legfeljebb egy-egy ócska sátor, vagy az sem. Éjszaka az erdőben frászt fogtok kapni, eleinte bizony ijesztő lesz a dolog. No és én is kegyetlen leszek hozzátok, nagy teljesítményt követelek…

Egyelőre úgy döntött, nem folytatja. Gamba csak nézte őt sötét szemével, sötét arca most feketébbnek tetszett a valóságosnál, mert mögötte éppen távolabb álltak egymástól a fák, és szellős, levegős, világos volt az erdő. Az asszony nem titkolta korát, ráncait sem. Látszott, nem szokott kozmetikumokat használni. Amúgy alacsony volt és nem látszott erősnek. Rita gyakorlottan felmérte őt még egyszer – nem sok jót remélt tőle, de vigyázott vonásaira. Ezek a nők mind fizettek azért, hogy egy hétig csak velük éljen, értük éljen. Hát most az utolsó felé fordult.

Az ötödik nő Eura volt. Meglehetősen keménykötésű, körülbelül harminc éves, és látszott, sokat sportolt. Rekedtes hangja volt:

– Nekem a munkámhoz kell ez a tanfolyam. Menedzser vagyok egy cégnél, ahol az utóbbi időben rosszul áll a szénám. Még nem mondták a szemembe, de az eladási osztály rosszul teljesít. kevés árut adunk el, talán rosszak a módszereink, vagy nem vagyunk elég kreatívak? Még nem derült ki. Úgy döntöttem, most erőt gyűjtök. Megtanulok tűrni és szenvedni, aztán ha visszamegyek, megmutatom azoknak a nyavalyás, elpuhult városi fickóknak, hogyan kell küzdeni!

Ritának tetszett is, meg nem is. Amit mondott, az jó indoklás volt, de ahogyan előadta… Ha valóban ezért jött ide, és nem csak unalomból, akkor az az egy hét aligha lesz elég. De ezt óvakodott kimondani.

– Nos, akkor elméletileg ismerjük már egymást. Azért mondom, hogy elméletileg, mert az igazi ismeretségünk még várat magára. De egy hét az elég hosszú idő, higgyétek el. Addig sok minden fog történni és kiderül, melyikünk mennyit ér. Mennyit a többiek számára, és mennyit önmagának!

Alkonyodott.

Az Arlon-hegység fölött nem sokáig volt kék az ég. Ahogyan közeledett az este, úgy kúsztak elő az égbolt széléről a szürke felhők. Először csak fátyolszerűek, vékonyak, aztán vastagabbak is. De nem lesz eső – nyugtatta meg őket Rita.

Olyan volt most, mint egy óvónő. Mert akik rábízták magukat, szinte gyermekek lettek. Talán éppen azért is, mert tudták: ő majd gondoskodik mindenről. Rita eddig férfiakkal járt erre, és nem voltak ilyen gondjai. Ott éppen az ellenkezője szokott bajt hozni – az általa vezetett férfiak folyton azért rivalizáltak, hogyan tegyenek a kedvére. Neki akartak tetszeni. Az ötvenes szemüveges könyvelő éppen úgy, mint a huszonéves lelkes srác, vagy a jó harmincas menedzser, akit a cége fizetett be egy túlélési túrára. Már kezdenek rájönni a nagy cégeknél is, hogy azok az emberek jobban dolgoznak, akik egy ilyen túrát végigcsinálnak. Az oktatók, túravezetők nem szoktak elnézőek lenni. Most Rita is tudta, nem lesz az. Nincs rá oka. Aki jelentkezett, az el akar valamit érni. Hát érje el, kapja meg. Hiszen erre számít, ezért fizetett.

Holnap majd kora reggel kiugrasztja őket a hálózsákokból. Sátor volt náluk, de nem akarta felállíttatni. Fölösleges luxus lenne, ami helyhez köti őket. Esőben úgysem sokat segít.

Mindazonáltal érezte, hogy ma éjjel nem fog eleredni. Gyermekkorától volt egy ilyen képessége – huszonnégy órára előre megérezte az időjárást. Ha pedig holnap estig nem fog esni, akkor reggeli után leviszi őket a folyóhoz. Most megengedte még, hogy gyufával gyújtsanak tüzet a bogrács alá. Nem lehet egyszerre túl sokat követelni tőlük, túl sok tanulnivalót rájuk zúdítani.

Ahogyan alkonyodott, csak körbejárt és figyelte, mit csinálnak. Volt, aki gombot varrt, volt aki a cipőjét húzta le és hitetlenül nézte a lábán keletkezett hólyagot. Dernát és Darylt elküldte fáért. Persze, amikor visszajöttek, ellenőrizte, mit hoztak és a felét kidobatta velük:

– Száraz ágat hozzatok, fogjátok fel! Ami még zöld, vagy két napja esett le a fáról, nem elég száraz. Az sem lehet az, ami mostanáig a sűrű avar alatt lapult, korhadt, rothadt, de mindenképpen nyirkos. Csak a száraz ég jól, tanuljátok meg, ez legyen az első túlélési törvény! No, és mindig legyen nálatok gyufa.

Nem mesélte el, hogy azt is alaposan el kell csomagolni, és nem nylonzacskóba, akkor száraz marad. Majd erre is rájönnek később.

Eura félrement, aztán visszajött. Rita magán érezte a nő tekintetét. Amikor ez később sem múlott el, egyszercsak odafordult hozzá:

– Mit nézel rajtam?

Eura nem tudott válaszolni, hát csak vállat vont. Rita kihasználta az alkalmat, hogy a többieknek mondja:

– Jó, ha érzitek, hogy valaki figyel benneteket. Mindjárt sötét lesz, és mivel tüzet raktunk, kiszolgáltattuk magunkat az estleges támadóknak.

– Támadók? – csodálkozott Gamba. – Azt mondtad, száz kilométeres körzetben nincs egy lélek sem!

– Azt mondtam és remélem, így van. Tegnap ilyenkor a rezervátum igazgatója szerint egy lélek sem volt errefelé. Hát nyilván most sincsen. Ám ha a dzsungelben vagytok, sohasem lehet tudni!

Daryl rémülten pislogott körbe. Eura keménynek mutatta magát, Gamba viszont szintén gyanakodva nézte a fákat. Akkor sötétedett, a homály kezdett előlopózni. A fák és bokrok között mind sűrűbb foltok ültek, aztán szinte felszálltak a levegőbe is.

Rita alig észrevehetően figyelte a nőket. A „lányokat”. Az olyanok mint Gamba, akik feltehetően csak nyaralás alkalmával kerültek erdőbe, de éjszaka akkor sem voltak fák között – most ijedten figyelték a növekvő homályt. Néha nyugtalanul körülnéztek, és minden neszre összerezzentek. Neszekben pedig nem volt hiány. Olykor valami állat mozgott az erdőben, vagy a kezdődő szél csatangolt a fák között.

– Ott megy valami! – sikkantotta egyszer Daryl. A szemüvegét feltolta a homlokára, majd ismét vissza az orrnyergére, mint aki nem hisz a szemének.

– Biztosan – bólintott Rita hidegvérrel. A bográcsban kezdett forrni a víz, ez is sistergett kicsit. Éppen a másik kannát készítette elő, a kávénak. A folyó, vagy inkább patak nem volt messze. Most hát Derna kezébe nyomta a kannát:

– Hozzál vizet, légy szíves. Majdnem tele kérem.

– De hát… magad mondtad, ott mászik valami…

– Nyilván. De attól még kávézunk ,nem?

Derna csak állt és a sötétbe meresztette a szemét. Gamba kérdezte furcsa, vékony hangon:

– Nem kéne… megnézni?

– Máris mehetsz – így Rita.

– Nem, nem azért mondtam!

– Azért csak menj oda és nézd meg közelről – Rita hangjában volt valami, ami egyértelművé tette: ez parancs. Gamba amúgy sötét arca most szinte kifehéredett a sápadt rémülettől. Derna pedig halkan suttogta:

– De hát… én félek.

– Túlélőtanfolyamon vagyunk, nem óvodában.

A megjegyzés abszolút helyes volt. Nem köthettek bele. Nem vitatkozhattak vele. Mindenki bólogatott, még az ijedt Daryl is. Gamba hirtelen elfordult. Derna átvette a kannát és bátorságot mímelve, elindult. De lassan és óvatosan ment.

– Ha félsz, szorítsd a markodba a túlélőkésedet. Csak el ne veszítsd a parton – tanácsolta Rita. Vigyázott, ne legyen a hangjában gúny. Fölösleges lenne megsérteni a „lányokat”. Van nekik most elég bajuk.

Eura igyekezett magát bátornak mutatni. Egyszerűen úgy tett, mint aki észre sem veszi, hogy körülöttük besötétedett. Tettetett vidámsággal szólította a lányokat:

– Elő a tányérokkal, és sorjázzatok ide. Rita, ugye kész a vacsora?

A húsos lét félig konzervekből főzték. Rita megkóstolta. Nem volt túl jó, de ha tovább főzik, akkor sem változik már az íze. Hát bólintott.

– Oszthatod.

A patak felől Derna jött. Nagyon sietett a sötétben. De mire a tűz fénykörébe ért, már alaposan lelassultak léptei. Csakugyan szorongatta a kését is, de úgy, hogy ki sem vette a tokból. „Sokra ment volna vele, ha a sötétben megtámadja valaki”, gondolta Rita bosszúsan. De nem szólt – még nem. Hiszen ezek teljesen kezdők, és még ő sem sok oktatást adott nekik. De Rita nem volt a szavak embere, hát inkább majd megmutatja nekik mindazt, amire szükségük lehet. Amire valóban szükségük lesz.

Műanyag tálkája volt mindenkinek, kicsi, hát többször szedtek bele. Az egész napos gyaloglás a friss levegőn megtette a magáét, jó étvágyuk volt. És nem vették észre azt sem, mennyire primitív az étel.

– Holnaptól csak konzerv van. Meleg étel naponta egyszer, vagy akkor sem – jegyezte meg Rita komolyan. Sorban ültek a földön. – Olykor esetleg kávé. A készleteket is magunkkal kell cipelni, de csak négy napra valót hoztunk.

– Egy hét pedig hét napból áll – jegyezte meg Daryl gondolattalanul. csak a javítás szándékával.

– Igaz. De az utolsó napokon már bogyókon fogunk élni. Megtanuljátok majd, hogyan juthat élelemhez az ember, akinek nincs készlete, nincs konzervje, nincs semmije és tüzet sem tud gyújtani. Hiszen enni akkor is kell.

Gambának torkán akadt a falat. Kama éppen ellenkezőleg, gyorsan falatozni kezdett, mintha máris be akarná biztosítani magának az ételt – amíg még van! Rita pontosan ilyen reakciókat várt. Mindig ugyanezt csinálják, legyenek akár férfiak, akár nők. Közben ő végzett az étellel, letette maga elé a tányért, majd töltött kis poharába. A kávé illata megnyugtatta. Talán nem is lesz ez olyan rossz „legénység”, mint amilyenekhez volt már szerencséje az elmúlt években.

– Mondhatok valamit? – kérdezte Eura.

– Halljuk – adott rá engedélyt. Kicsit katonás volt most a hangulat.

– Elmondtuk, kik vagyunk. De rólad semmit sem tudunk, Rita.

Ez majdnem vád is volt egyszerre, meg szemrehányás és kíváncsiság. Rita magában elismerte, hogy igazuk van. Hát persze, hiszen ő mondta, hogy a közös tevékenységhez ismerniök kell egymást. Igaz, azt is hozzátette, hogy ez úgyis csak elméletileg sikerülhet ilyen rövid idő alatt.

– Rita vagyok, huszonkilenc éves. Azelőtt egy különleges egységnél dolgoztam. Amit aztán baleset miatt kellett otthagynom, de nem bántam meg. Amit ott megtanítottak, azt tovább tökéletesítettem. Két társammal hoztuk létre ezt a vállalkozást. Nem csak az Arlon-hegységbe vezetünk csoportokat, hanem más vidékekre is. Jól érzem magamat a bőrömben.

Eura nem tett megjegyzést. A többiek most mind Ritát nézték, de amikor a nő felemelte a fejét, hogy ő is rájuk nézzen – a tekintetek hirtelen vagy a lángokra, vagy a földre szegeződtek.

Csak a tűz pattogott, de már az is halkabban. Kimerülőben volt. A nők – éppen az ő utasítására – nem tettek rá több ágat. Jó lesz így, gondolta Rita., ébredjenek sötétben és hidegben. Úgyis felébrednek majd néhányszor. Nem szokták meg, hogy a puszta földön aludjanak. Reggel némelyik nő alaposan össze lesz törve.

Ám tudta – akkor sem kegyelmez nekik. Megkapják, amiért fizettek, amiért eljöttek vele a hegyekbe.

Daryl arra ébredt, hogy fázik.

Reszketett egész testében és nem tudott úrrá lenni a remegésén. A hálózsákja tán lyukas? Beengedi a hideg levegőt? De hát a feje kint van és ott, éppen ott nem fázik. Este egy összehajtogatott takaróra tette a fejét. Most felemelte, körülnézett. Csak egyetlen dolgot látott – a tűz helyén a zsarátnokot. Néhány vöröseslilás fényfolt a sötétben, akkorák, mint egy-egy dió. Szóval ott volt a tűz. De hol van… minden más? Olyan sötét volt, az ég csillagtalan, a föld pedig szinte fekete. Ha nem érezné, hogy nyomja a hátát a föld, azt sem tudná, merre van a lent és a fent.

Nem vette észre, mikor szűnt meg a remegése és aludt el ismét.

Derna alig aludt valamit. Néha furcsa, fél-kábult állapotba zuhant. Volt, hogy fázott, máskor meg kellemes meleget érzett maga körül. A teste felfűtötte a hálózsákot, de attól még nem jött álom a szemére. Nézte az eget, aztán a semmit, majd a sötétség uralt el mindent.

Gamba hamar elaludt, de éjfél után felébredt és attól kezdve csak félt. Már nem tudott elaludni, csak érezte maga körül az idegenséget. Idegen volt az éjszaka, a föld és a levegő. Néha úgy tűnt, hallja a közeli patak csobogását. De aztán ez a nesz is elfoszlott a csöndben.

Nem volt az igazi csönd. Neszekből állt össze, soha nem volt egyetlen perc sem, amikor igazán a semmit hallhatta volna. Később mégis elaludt és csak a hajnali hideg ébresztette fel, amikor már világosodott az ég alja.

Kama nyugodtan aludt. De elgémberedtek a tagjai, ezért pirkadattól kezdve már csak forgolódott, amivel felébresztette a mellette fekvő Eurát. A nő valamit morgott félálomban, aztán a másik oldalára fordult és aludt tovább. Kama viszont mozdulni sem tudott. Nagy nehézségek árán sikerült kiszednie az egyik kezét a zsákból, arra próbált támaszkodni. De annyira zsibbadt volt, hogy várnia kellett, amíg visszatár belé a rendes vérkeringés.

Rita többször felriadt. Nézte a sötétet, és hallgatta amazok lélegzését. Szándékosan nem állított őrséget. Ezek még kezdők, és úgyis elaludtak volna az őrszemek. Majd holnap, holnapután. Addigra talán már belerázódnak a dolgokba. És nem neki kell majd vigyáznia rájuk, folyton.