Nemere István

ERDÉLY ARANYKORA

A 16. század eseményei

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-377-9

TARTALOM

1. Érlelődik a lázadás

2. Közeleg a vész

3. A mohácsi csata

4. „János király országa”

5. Három ország magyarjai

6. Nincs békesség

7. Béke, háború, béke

8. Az aranykor vége

9. Viharos idők

1. Érlelődik a lázadás

Az előző történetet – a tizenötödik század eseményeit – ott hagytuk abba, hogy Ulászló, a tehetetlen, lengyel származású „megélhetési király” egyszerre uralta Csehországot és Magyarhont. Ám a bábként viselkedő, erélytelen férfi helyett néhány nagyon gazdag magyar főúr, elsősorban Bakócz Tamás esztergomi érsek uralkodtak. Ha névleg nem is, de a valóságban ők irányították az országot – mert irányították a királyt is.

Nem kétséges – különösen a mából visszanézve – hogy azokban az években vette kezdetét a magyar állam és társadalom bomlása, amely aztán jelentősen hozzájárult az idegen hadak itteni diadalaihoz. Mint már oly sokszor előtte és utána is – ha a magyarok gyengének bizonyultak, azt mindig előzetes belső széthúzás, gondok okozták. Több mint száz évvel ezelőtt a neves történész, Marczali Henrik erről így írt:

„Az egység a közre hasznos, de minden egyestől lemondást, áldozatot követel. A szabadság lehetőnek hiszi minden egyesnek megmaradását a köz részére tett áldozat nélkül is. Ez a két elv akkor áll először szemben egymással nálunk. Küzdelmük azóta is folyik.

Nemzeti király követelhet áldozatot, külföldinek hálásnak kell lennie minden szolgálatért, hisz nem kötelesek vele. Vele szemben a „szabadság” megőrzése nemzeti kötelességnek látszik, népszerűséggel jár. Az tehát, ki mégis szolgál, nemcsak elismerésre, hanem királyi jutalomra is tarthat igényt, hisz az országgal busásan megfizetteti, mit maga nyer a fejedelemtől.

Ez a szempont dönt. Ez okozta, hogy Mátyás óta nem volt soha egész Magyarországnak nemzeti királya. Az egyes győz az egység, a szabadság, az állam fölött.”

Számos akkori és későbbi krónikás „véres szatírának” tartja mindazt, ami ezután következett. Az urak egyetlen vágya az volt, hogy „a király üstökét a markukban tarthassák”, mint azt ki is mondták, nem is egyszer.

A helyzet csakugyan zavaros volt Mátyás halála után. Egyfelől ott volt az osztrák Miksa, aki félig-meddig jogosan követelte, hogy a magyar urak tartsák meg Mátyás ígéretét – miszerint ha a király férfiutód nélkül halna el, a budai trón a Habsburgokra száll. Mátyás hagyott is fiút maga után, meg nem is – akárcsak a róla szóló mesékben, ilyen kettősség állt fenn. Az urak egy része hűségesküt tett a nagy király törvénytelen és emberként igencsak kicsire sikeredett fiának, Corvin Jánosnak. De nem volt Mátyás-utód, aki a trónra léphetett volna, Corvin János fejéből hamar kiverték az uralkodás ötletét. Aztán jöttek a zavaros idők és jött Dobzse László, vagyis Ulászló, a lengyel, aki már cseh királyként került a magyar trónra. Neki voltaképpen mindegy volt, hol uralkodik, csak elég kényelmesen élhessen.

1500 körül – amikor Rómában a kerek évforduló miatt úgynevezett „szent évet” tartottak – Bakócz Tamásnak is megjött az étvágya. Már nem elégedett meg azzal, hogy itthon Ulászló gyakorlatilag azt teszi, amit ő mond neki. Már önálló babérokra is vágyott. Akkor még nem akart a pápai trónra ácsingózni, de itthon nagyon kinőtte magát. Éppen elhatározta, hogy keresztes hadjáratot indít. Ezzel nyilván behízelegte volna magát a pápánál, és azt is remélte, a költségek egy részét a Nyugat állja majd – mint már annyiszor. És ha sikerülne végigrobognia a Balkánon, megverni egy-két kisebb török sereget, a nevét mint nagy hadvezérét emlegetnék szerte Európában. Ha pedig – de ez már igazán nagy és még titkos álma volt a főpapnak! – sikerülne visszafoglalni a törököktől Konstantinápolyt! Visszaadni annak régi nevét: Bizánc…

Ilyen álmokban fürdött akkortájt Bakócz Tamás, ki jobbágyfiúból lett hercegprímás. Kétségtelen, hogy nagyon értelmes és szorgalmas fiatalember volt, aki nem véletlenül vitte ilyen sokra. Szinte mindent csak magának köszönhetett.

És nem árt, ha tudjuk: amikor 1491-ben egy békeszerződésre az ország vezetőinek oda kellett írniok a nevüket – egyedül csak Bakócz volt erre képes! Merthogy az akkori Báthory István, Guthi László és Rozgonyi László főurak bizony analfabéták voltak…

Ulászlót mindenki megvetette. Az urak hol szamárnak, hol ökörnek csúfolták. A királyi udvarban sem volt jobb a helyzet. „Dobzse László”, ki mindenre csak azt mondta: „jól van”, vagyis „dobzse”, még a nép előtt is eljátszotta a királyok szokásos tekintélyét. Képzeljük el: az udvarban, ha közeledett a király, úr és szolga egyaránt így figyelmeztette egymást: „vigyázat, jön az ökör” – és mindenki tudta, kire gondol a jelentő, még aki nem nézett oda, az is.

De az urak persze nem lázadtak ellene, mert hiszen éppen ilyen semmi-királyra vártak, és megkapták végre. Mint egy kócbábú, olyan volt – azt tette, amit parancsoltak vagy sugalltak neki. Szapolyai már évtizede nádor lehetett mellette, Bakócznak szerte az országban 26 hatalmas birtoka volt, de ezt is kevésnek tartotta. Egy másik püspök volt a kincstárnok, aki oly szemérmetlenül sikkasztotta az ország pénzét, hogy a vak is láthatta, mit művel. De hát Ulászló nem tette szóvá. Nem mert szólni.

Mindeközben a törökök folyton ott grasszáltak délen, délnyugaton és délkeleten. Hol az oláhoknak nevezett románok félszabad államát támadták meg, hol a horvátokat. Egyszer olyan alaposan elverték Frangepánékat, és végigrabolták egész Horvátországot, hogy Heltai uram a krónikájában ily szavakra fakadott vala:

„Nyavalyássul vala akkoron az Horvátországnak dolga.”

Végül is a dolog már a magyar urakat is kezdte nyugtalanítani – gondolom, elsősorban azokat, akiknek birtokaik voltak ott lent délen, amiket most veszélyben éreztek. Nagy gyűlést rendeztek, összegyűltek mind és Ulászlót kárhoztatták, hogy nem védi meg az országot. „A gyűlésben támadának mind az urak kemény beszédekkel az László királyra, és feddnek vala az ő tunyaságára”. Meg folytatták is, imígyen: „hogy mindéltig csak honn ülne az budai várba és semmi hadat nem viselne az nyomorult országnak oltalmazására”. Ulászló védekezésül megint előhozta régi fájdalmát: nincs pénz! Hogy az országba mindösszesen 40 ezer aranyforintot kapott egész évben, ami semmire sem elég, még az udvartartásra sem és elmondta az uraknak: csehországi királyi jövedelmeit használja fel Magyarországon, aminek rossz vége lesz majd Prágában (tényleg rossz vége lett, hisz a cseh urak ezt nem sokáig tűrték).

Egy másik magyar krónikásnál is olvashatjuk az egyre romló állapotok szívhez szóló leírását:

„A gyenge király uralkodása alatt a féktelenség az országban annyira eláradt, hogy egyes főurak a király hatalmát semmibe sem vették és mintha királyok volnának, az általuk lakott vidéken kényük és kedvük szerint uralkodtak, sőt annyira ment vakmerőségük, hogy Ujlaky a királyt nyilvánosan ökörnek nevezte”. Érdekes, ez Ulászló fülébe jutott és akkor bezzeg rögtön sereget akart szervezni, hogy megbüntesse a főurat – ám a törökök ellen valahogy nem akarózott felvonulnia…

A főurak a királyt már nem is vették emberszámba, az „ökör” háta mögött egymással háborúztak. Éppen hogy csak saját pénzt nem vertek és nem kiáltották ki magukat magyar királynak! Az anarchia szépen gömbölyödött. Még látszólag minden egyben volt, de a hamu alatt már régen izzott a parázs. Nagyon sokan voltak, akik már tudták, mit akarnak, ha majd még inkább fellazulnak a törvények.

Akkoriban a törvényeket az országgyűléseken hozták, ahol a királynak sem volt mindig döntő szava. „Dobzse Lászlónak” aztán pláne nem. A főurak és a kisnemesek érdekei gyakorta keresztezték egymást. Sokszor használatos trükk volt, hogy összehívták az országgyűlést, amin természetesen csak nemesek vehettek részt, aztán a főurak… otthon maradtak egy-két hétig vagy ha kellett, hónapig is. Tudták, hogy a kisnemeseknek kevés a pénzük, egy-két hétig bírják a vendégeskedést az idegen városban, aztán elfogynak a szűken mért aranyak és kénytelenek dolguk végezetlen hazakullogni. Ezért nem is jöttek el, vártak. A kisnemesek a legközelebbi országgyűlésen viszont keresztülvittek egy új törvényt: ezután csak 4 napig várnak a főurakra és ha nem jönnek el a gyűlésre, akkor nélkülük hoznak kötelező döntéseket!

Így piszkálták egymást, mintha ez lenne az ország legnagyobb baja.

Még nem jött el az 1500-as év, máris megszűnt a király saját hadserege. Emlékezetes: a Mátyás-féle fekete sereg zsoldját nem tudták fizetni, ezért az elvadult. Előbb csak itt-ott rabolgatott, végül a zsoldosok felvonultak az ország egy-egy vidéke ellen és szabályos háborút viseltek az urak és a polgári lakosság ellen is. Raboltak, hogy legyen miből megélniük. Akkor Kinizsi Pált küldték ellenük, az leverte őket. De ez egyben azt is jelentette, hogy nem volt többé sereg. Az 1490-es évek végére a káosz már majdnem elérte tetőfokát. A török is észrevette, hogy nincs vezető kéz, nincs parancsok, nincs aki összefogná a magyarokat. Addigra gyakorlatilag az egész Balkán Konstantinápoly hatalmában volt.

Jellemző a magyar urakra, hogy miközben a török már félig-meddig elfoglalta a félszigetet, már a Dunától délre szinte minden a törököké lett, beleértve Horvátország egy részét is – az urak a török oroszlán szájában is a király ellen lázadoztak meg egymással harcoltak. Ma már nehéz elhinni, hogy ennyire rövidlátók lettek volna – de tényleg azok voltak! Luxemburgi Zsigmond király óta száz év telt el – és ezalatt az egykor 130 ezres hadsereget bármikor kiállítani képes ország hadereje ennek a felére zsugorodott. 36 jobbágytelek után egy katonát kellett kiállítania a földesúrnak, akár pap volt, akár „civil”. Bizony akkortájt az ország legnagyobb földesurai között ott voltak az egyházmegyék és egyházurak. Ők állították ki a mindenkori mozgósítható haderőnek legalább a felét, vagyis – elméletileg – több tízezer embert. Persze a valóságban – hogy, hogy nem? – de mindig kevesebbet számoltak ki, a sereg mindig a lehetségesnél (jóval) kisebb volt.

Corvin János még egy ideig igyekezett, tette-vette magát, mint herceg és mint földbirtokos mindenütt az élen járt, ha valami hasznosról volt szó. Részt vett a Délvidék védelmének megerősítésében, mi több, hadat is vitt a török ellen, váltakozó szerencsével. 1502-ben még olyasmire is sort kerítettek, amire fél évszázada nem – magyar sereggel törtek be Bulgáriába, megerősítették a bosnyák várakat. Más nemes urak, sőt egyszer maga Ulászló is nekibuzdult, de alig indultak el a seregek, még az ország határai előtt kénytelenek voltak visszafordulni. Kiderült ugyanis, hogy a nemesség által a háborúra összegyűjtött pénzt bizonyos vármegyei tisztviselők elsikkasztották…

Pénzhez pedig Ulászló már csak azért sem juthatott, mert a ravasz urak itt is túljártak az eszén. Annak idején azok, akik megválasztása mellett kardoskodtak, Ulászló trónra kerülése után benyújtották a számlát: adómentességet kértek szolgálataik fejében. És Ulászló mondott volna nemet? Ráadásul azoknak, akik csakugyan a hívei voltak (vagy ő azt hitte róluk)…? Hát persze, hogy éppen onnan nem kapta meg az adókat a jobbágyoktól sem, ahonnan a legtöbbet kaphatott volna – hiszen éppen a legnagyobb földterületekkel, mai megyényi nagyságú birtokokkal rendelkező urak kaptak éppen tőle mentesítést a fizetés alól. Ellenkezőleg, Ulászló kénytelen volt az uraktól kapott támogatás fejében még a királyi birtokok maradványait is szétosztani. Egész uralkodási ideje egyenlő volt a kétségbeesett kapkodással. Valóságos politikai és anyagi „tűzoltással” foglalkozott éveken át. Mindig oda rohant, ahhoz kapott, ami már-már a körmére égett. Ráadásul a cseh ügyek is nyomasztották.

Enyhén szólva nem volt erélyes ember és erélyes uralkodó – ezért is feljegyzésre méltó az a néhány eset, amikor igenis a sarkára állt. Két sikertelen, voltaképpen meg sem kötött házassága után végre elvett egy francia hercegnőt. Anna de Foix, vagy ahogyan a magyar krónikások gyakorta írták, Candale-i Anna minden jel szerint őszinte szerelem volt a férfi számára. Az egyetlen az életében. Előtte több mint tíz éven át Ulászló pár nélkül tengett-lengett a világban és nem tudjuk, voltak-e egyáltalán szexuális kapcsolatai. Ha igen, akkor azok csak futó ügyek lehettek.

Annával nagyon jól megértették egymást. Ám a házasságnak a sors vetett véget – az asszony egy lányt és egy fiút szült neki, ám a fiú születése során életét vesztette. Ulászló őszintén megsiratta asszonyát. Különben pedig nagy szerencséje volt a saját egészségével. Ugyanis 1504-ben a királyt szélütés érte. Az agyvérzés akkoriban halálos nyavalyának számított, hiszen mint a legtöbb más betegséget, ezt sem tudták kezelni, gyógyítani. Ő is napokig élet-halál között lebegett.

Ám azután mindenki őszinte bámulatára, Ulászló csodával határos módon nemcsak hogy életben maradt, hanem még ki is mászott ebből a bajból. Olyannyira, hogy hamarosan majdnem olyan lett ismét, mint volt régen.

Nem akarjuk védeni Ulászlót – nem is lehet – de azt el kell ismerni: még egy nála sokkal tehetségesebb és erélyesebb király sem igen tudott volna megbirkózni az ország bajaival. Mint már fentebb említettük, több kórság rágta az ország testét egyszerre. Az első és legfontosabb a főurak önzése volt, akik minden eszközzel csak birtokaikat gyarapították és eszükbe sem jutott az ország érdekeivel foglalkozni. A hadsereg leromlása, gyakorlatilag nemléte volt a második baj, a harmadik a török egyre fenyegetőbb közelsége. Volt egy negyedik és egy ötödik is, lényegében ezek is siettették a romlást. A köztisztviselők megvesztegethetősége, erkölcsi züllése feltehetően szintén a főurak lelkén szárad, hisz ők jártak elöl rossz példával. Az utolsó e tekintetben pedig az volt, amit a nemesek egyszerűen nem is vettek észre, vagy nem akartak észrevenni: a jobbágyság mérhetetlen elnyomása.

Márpedig ez is nagy problémát jelentett, ha addig ki sem robbant. Ám azért tudni lehetett, hogy a király – végső kétségbeesésében – mindig újabb és újabb adókat rótt ki a parasztokra. Értelemszerűen el kellett jönnie egy olyan pillanatnak, amikor ez a teher tovább már nem növelhető. De „odafönt” fogalmuk sem volt róla, hol a határ és mikor jön el az a pillanat. Amikor pedig eljött, a lázadás rögtön kirobbant, mielőtt még odafönt rájöhettek volna, mi is történik odalent.

Katasztrofális szituációk alakultak ki lépten-nyomon úgy az 1490-es, mint az 1500-as években. A királyon a nemesek hat év uralkodás után 1 millió 600 ezer aranyforintot kerestek – a parasztok ugyanis ennyit fizettek be az állam költségeire. Kiderült, hogy ebből Ulászló összesen… 60 ezer forintot látott csak! A többi szőrén-szálán eltűnt, még mielőtt a királyi kincstárba beérkezett volna.

Az is megesett uralkodása alatt, hogy végszükség esetén – gyorsan hadat kellett kiállítani – egy húsz dénáros adót felemelt egy forintra. A nép nem nagyon akarta befizetni a pénzt, itt-ott agyonvertek néhány adószedőt is, ami akkoriban különben nem volt ritka jelenség… Ha a nép fellázadt, jött egy főnemes, aki királyi megbízás alapján sereggel érkezett, leverte a lázadást, behajtotta a kérdéses összeget, majd azt… kifizette a zsoldoskatonáknak, akik nélkül nem hajthatta volna be! Így aztán a királyi kincstár megint csak hiába várta a lényegében beszedett adót.

Ahogy múltak az évek, különösen már az 1500-asok kezdetén a királyi udvar és maga a király is mindinkább eladósodott. Már nemcsak az államkassza volt üres (amikor Ulászló meghalt, a fiára „örökségül” 400 ezer forint államadósságot hagyott, ami két évi teljes állami bevételt jelentett). De ez mind semmi – a királyi udvar még a beszállító kereskedőknél is eladósodott. Sőt fennmaradt olyan adósságlevél, amelyet maga Ulászló írt alá és ebben elismerte, hogy valakinek tartozik… 10 (tíz) forinttal!

1510-ben tehát körülbelül itt tartott az ország. Volt is királya, meg nem is. Volt is hadserege, meg nem is. Volt is pénze, meg nem is. A lakosság paraszti érzését – amely az egésznek legalább 90 százalékát tette ki – mérhetetlen közönnyel és kegyetlenséggel nyomták el, dolgoztatták látástól vakulásig, nem adva egy pillanatnyi pihenőt sem, ugyanakkor kisajtolva belőle és csak belőle – az adókat. A király magatehetetlen volt, semmire sem vitte és nem is vihette. Egyre jobban eladósodott, végül már a királyi arany- és rézbányákat adta zálogba tehetős külföldi bankároknak. Mindezt azért, hogy egyáltalán létezhessen mint király, hogy létezzen valamennyire a királyi udvar. Hogy fennmaradjon legalább a látszata annak, hogy ez az ország is olyan, mint a többi. Pedig hát messze nem volt olyan.

Az előző századról szóló történetünk végén megemlítettük: Bakócz (más néven Bakács) Tamás esztergomi érsek kis híján pápa lett! Miksa császár ezt meg is ígérte neki, de úgy tűnik, a kor bonyolult helyi viszonyai között nem adatott meg győzni egy többszörösen idegennek (mint ismeretes, Bakócz nemcsak magyar, de jobbágyfi is volt, idegen hát a kékvérűek között…)

Amikor leforrázva visszajött Rómából, legalább annyi vigasza lehetett: az új pápa, X. Leo nagyon lelkesen pártolna egy török-ellenes keresztes hadjáratot. Ekkor hirdette ki Bakócz, hogy az ő vezérlete alatt indul a hadjárat délkeletre. Aki csak teheti, jelentkezzen nála!

Amint az három-négyszáz évvel korábban szokásjog volt, most is elhangzott: aki keresztesnek jelentkezik, az fölmentetik a jobbágyi sorból (a hadjárat idejére) és azon időben adót sem köteles fizetni. Ha pedig a csatákban kitünteti magát, könnyen nemesi címet, rangot is kaphat! Márpedig abban a világban, ahol a parasztot ezerféle módon kötötték gúzsba, büntették, dolgoztatták és lealacsonyító módon bántak vele egész életében – ott egy ilyen ajánlat okvetlenül meghallgatásra talált.

Más kérdés, hogy katonailag nem nagy erőt képviseltek azok az emberek, akik addigi életükben csak a földet művelték. Még (orv)vadászni sem engedték őket, nehogy megtanuljanak bánni bármilyen fegyverrel! Így aztán kétséges, hogy ezek az emberek, még ha fegyvert is kapnak, mire mehettek egy profi török hadsereggel szemben?

A kortársak által a leghiúbb magyarnak nevezett Bakócz Tamásnak nem voltak ilyen dilemmái. Amikor megkapta a pápától az engedélyt, sőt a nagy buzdítást is a keresztes hadjáratra, igen nagy lendülettel kezdett a szervezéshez. Ez volt az utolsó keresztes hadjárat – névleg. Mert azt mondani sem kell, hogy ennek egyetlen katonája sem jutott el a törökökhöz. Azt kell mondani, hogy Európa utolsó szárazföldi keresztes hadjáratát dilettáns módon szervezték meg. A főurak ugyan mondogatták a főpapnak, hogy amilyen állapotban most van a parasztság, vétek lenne fegyvert adni a kezébe. Olyan volt az a dolog, mint amikor egy vulkán már mozgolódó, forrongó tetején ül néhány előkelő úriember és kártyázik – és csak a kártya érdekli őket, a lapokról, az esélyekről vitatkoznak. Miközben minden, ami ott van alattuk, bármelyik pillanatban felrobbanhat.

Hát itt is ez történt. A parasztoknak persze nem kellett több – amikor meghallották, hogy lehet menni keresztes hadjáratra, azonnal otthagytak mindent és máris indultak. Az urak persze a maguk alattomos módjain igyekeztek őket visszatartani, hogy megőrizzék munkaerejüket. Ne feledjük, akkoriban – 1514 előtt – a parasztok, bár jobbágyok voltak, azért mégsem egészen rabszolgák. Ugyanis ha uruk nagyon rosszul bánt velük, foghatták szerény motyóikat, még kezdetleges házukat is szétszedhették, és elvihették máshová, más földesúrhoz szegődhettek. Így hát legális módszerekkel nem volt – nem lett volna – szabad őket visszatartani. A krónikás így látta:„De a nemesek, látván, hogy különben földjeik parlagon maradnak, megszűnik az adó és a robot, erőszakkal is vissza akarták tartani a táborba igyekvőket”. Kiderül persze, hogy ezzel szembehelyezkedtek még az egyházzal is – ugyanis a pápai bulla, amit Leó ez alkalomból adott ki Magyarország számára, az egyházból átkozott ki mindenkit, aki visszatartotta a hadba igyekvő parasztot. Legyen az akár a földesura, akár a paraszt felesége vagy anyja, bárki. Így hát az erőszakos cselekményekre már akkor sor került, amikor még senki sem hallotta Dózsa György nevét.

Ezt a Dósát, Dózsét, vagy ahogyan akkoriban mondták: Székely Györgyöt maga Bakócz találta valahol, és kinevezte a keresztes sereg vezérének. Közben Dobzse László is talált magának elfoglaltságot. Családi ügyek izgatták akkoriban, szerette volna valahogyan biztosítani a trónt a gyerekeinek. A még mindig élő – de milyen élénken uralkodó, politizáló! – osztrák Miksa császárral kötött sajátos egyezséget. Mivel egy nemzedéknyi korkülönbség volt a két uralkodó között, hát abban állapodtak meg: Miksa két unokája és Ulászló két gyermeke összeházasodik. A Miksa-unoka Ferdinánd feleségül veszi az idősebb Ulászló-gyermeket, Anna hercegkisasszonyt, míg aztán később Mária, Miksa unokája feleségül megy Ulászló Lajos nevű fiához (kinek születése anyja halálába került). Egyes főurak alá is írták a szerződést, de az országgyűlés, vagyis a nemesség sohasem „ratifikálta”, így az a magyar jog szerint teljességgel törvénytelen volt. Ami persze sem Miksát, sem utódait nem fékezte abban, hogy ezen az alapon ismét jogot formáljanak a magyar trónra – az utóbbi kétszáz évben immár harmadszor…

Nem volt még hatvan éve sem, hogy a magyarok Nándorfehérvárnál (Belgrádnál) legyőzték a törököket, igaz, azóta e győzelmek erősen megritkultak, sőt minden komolyabb összecsapásnál a törökök győztek – de azért élt még az ősi virtus. A Rákos Mezején, vagyis a mai Pest mellett gyülekező paraszti katonák nagy önbizalommal jöttek. És ahogyan múltak a napok, úgy lettek mind többen. Olyan lelkesek voltak, hogy mint azt később hozzáértők megállapították: ha azt az első tízezer embert rögtön a török ellen vezetik, akkor szakmai tudásuk hiánya ellenére is, óriási lelkesedéssel és önfeláldozással talán el is vernek egy komolyabb török sereget.

Ám ehelyett a várakozás következett. Mert a vezetőknek valahogyan sosem volt még elég az ember, mindig újabb napokat, heteket kértek. Csak akkor akartak elindulni, ha már csakugyan nagyon sokan lesznek. Ezenközben a kezdetben érkezett parasztok lendülete megtört, kedvük elszállt, egyre idegesebbek és türelmetlenebbek lettek.

Voltak más bajok is. Mint már említettem, sokfelé az urak erőszakkal akarták visszatartani a parasztokat. Mire azoknak sem kellett több, kaszára kapva csoportosan megrohantak nemesi udvarházakat, kastélyokat és mind egy szálig kiirtották az ottani urakat. Ennek persze híre terjedt, egyes megyékben a nemesség meglapult, másutt meg nagy erőkkel kivonult a „büdös parasztok” ellen. Aztán amikor mindezeknek híre jött a rákosi táborba, bizony az emberek ott is lázadozni kezdtek.

A feldühödött parasztok gyilkoltak, gyújtogattak, nőket erőszakoltak meg, egyszóval olyan jelenetek játszódtak le az országban, amire példa addig nemigen volt. Nem zárható ki, hogy Velence keze is benne volt az ügyben – egynémely, névről ismert ügynöke sokat forgolódott a parasztok között… De még az országgyűlésben is felmerült, hogy a legnagyobb velencei ügynök, a felforgatók királya nem más, mint maga… Bakócz Tamás esztergomi érsek lett volna! Bár csakugyan gyanús volt – különösen akkoriban, magyar szempontból nézve – az érsek világnagy felbuzdulása a törökök ellen, ez a gyanú erősen túlzónak bizonyult. Bakócznak aztán igazán nem volt érdeke hogy a fellázadt parasztok mindenfelé feldúlják az országot. Már csak azért sem, mert bármerre is indult egy-egy dühös parasztcsapat, előbb vagy utóbb éppen… az érsek úr birtokába botlott.

Hogy pontosan mi váltotta ki aztán a „forradalmat” (mert egynémely kései magyar történész ezt a kifejezést használta a Dózsa-féle parasztlázadásra), végül is nem derült ki – azóta sem. Valószínű tehát, hogy a sokfelől érkező hírek ébresztettek haragot a parasztokban, majd a későbbi sikeres úrgyilkolások, kastélyégetések megmutatták nekik, milyen erősek. A sok előzetes szenvedés akkor aztán kitört belőlük. Ki beszélt akkor már a törökökről, meg a kereszt szent jeléről, mit ruhájukra öltenek! A „crux” (latinul: kereszt) még kétszáz évig fennmaradt a magyar közéletben, de a politikában és a hadászatban is – hiszen ezek a „crux-osok” lettek később a kurucok.

Mondani se kell, hogy Dobzse László és a királyi udvar igencsak megijedt. Ha Dózsa György király akart volna lenni, ha lett volna bármilyen politikai programja, elég lett volna átkelnie a Dunán és egyetlen óra alatt elfoglalhatta volna Budát, még a királyi család és számos úr is a kezébe került volna. A jelek szerint ez eszébe sem jutott, a parasztsereg több nagy csapatra oszlott és nekivágott az országnak. Volt, amelyiket a rémülten gyülekező, a félelemből nagy erőt merítő nemesi csapatok megsemmisítettek, más csapataik rémületet keltve vonultak végig például az Alföldön. Ahol csak dúsgazdag úrra vagy főpapra lelnek, ha a kezükbe kerül, bizony habozás nélkül vérét ontják, végeznek vele. Legyen az csanádi püspök vagy a király kincstárnoka – neki már „annyi”, mondhatnánk mai kifejezéssel. Volt vagy hat-hét olyan megye (az akkori megyék jóval kisebbek voltak a maiaknál), ahol szinte az összes nemes urat a szó szoros értelmében kiirtják. Érdemes itt idézni egy kortárs szemtanút, aki mindezt pergamenre vetette és elküldte a pápának. A botcsinálta krónikás nem volt más, mint maga Ulászló…

„A falvakban élő pórnépnek a kereszt neve alatt nyert bűntetlenségéből páratlan fergeteg vált. Hozzá csatlakozott a gulyásoknak, kecskepásztoroknak és más nyájőrzőknek erős csapata, hisz sok az ilyen ember az ország termékeny rónáján. Ezek mind azt hajtották (mert a köznép mindig hajlik a zendülésre), hogy mindennek célja a szolgaság alól való szabadulás”.

Lám csak, mégis volt itt „politikai” program, igen egyszerű, pár szóban összefoglalható: az elnyomottak szabadságra vágytak.

A nyár elején aztán a csapatok egy része nagy kört leírva visszafordult Pest felé. Mások Temesvár körül gyülekeztek, és az urak a környék legtehetősebb nagyurától, Szapolyai Jánostól kértek segítséget. Biztosan akadtak józanabbak is, akik mondták paraszt-társaiknak: tűnjenek el, míg nem lesz nagyobb baj. De – egy másik krónikás szavaival élve – „a nép ekkora tömegben együtt látva magát, erejének öntudatára ébredt és megfeledkezve a szent célról, amelyért családját és mindenét elhagyva fegyvert fogott, a bosszú érzete ébredt fel bennük eddigi elnyomóik iránt”. Azon az emlékezetes nyáron már nem első ízben. Lehet Dózsát nagyravágyó vezérnek nevezni, kit véresszájú cimborák biztattak a lázadásra – de tény, hogy saját hatalmat nem akart elérni, birtokolni. A lázadók csakugyan paraszt köztársaságról álmodtak volna? Mint Vörös Mihály írta volt 1903-ban: „Ez volt hazánkban a szociálizmus első megnyilvánulása”. Vagy mégsem volt igaza? Az első öldöklések automatikusan hozták a többit, mert hiszen akkor már nem volt visszaút, tudták, véresen leszámolnak velük – ha hagyják. Hát nem akarták hagyni.

Végül is, hónapok múltán, ami idő alatt rengeteg vér folyt az országban és azt mind magyar ontotta magyarnak, Dózsa Temesvárt szállta meg, ott remélve menedéket a közelgő Szapolyai-had elől. Aztán megérkezett a királyi had és rendet csinált – a szó szoros értelmében szétverte a parasztokat. Ekkor derült ki – talán Bakócz számára is – hogy ezekkel az emberekkel nem lehetett volna a törökök ellen vonulni.

A félelmetes túlerő láttán a parasztok hanyatt-homlok menekültek, de a vezéreket elfogták. Székely (Dózsa) György, az öccse Gergely és néhány más személy, főleg a lázadó alvezérei kézre kerültek. Az urak méltó (?) bosszút álltak a nemeseket gyilkoló pórnépen. Valami olyan dolgot eszeltek ki, amivel természetesen lélektani ráhatást akartak elérni. Úgy kell megbüntetni a paraszti lázadókat – már akiket életben hagytak – hogy arra a magyar jobbágy századok múlva is emlékezzen.

És sikerült ilyen büntetést kieszelniök. A középkor különben a mindennapok színvonalán is sokkal, de sokkal kegyetlenebb volt, mint a mi mai életünk. De még ezen háttér előtt is döbbenetes, hogy mit műveltek az elfogott lázadókkal. Dózsa György már csak azért is a begyükben volt, mert hiszen ő volt ott szinte az egyetlen nemesi származék. A kisnemes, aki a lázadó parasztok élére állt? Nos, neki aztán igazén „extra” módon kellett meghalnia – sok kínszenvedés után.

„Történeti nevezetességű tett, mint a kegyetlenségnek egyik soha felűl nem múlt, gyakran elmondott, de szinte hihetetlen mintaképe” – így egy kései krónikás.

Az elfogott több mint negyven főkolompos közül volt, akit lefejeztek – paradox, de voltaképpen még ezek jártak a legjobban. Volt vagy harminc, akiket börtönbe zártak és nem adtak nekik enni. Ezeket gyakorlatilag éhhalálra ítélték, szörnyű kínok között pusztultak el. Kilencen maradtak életben: Dózsa és kilenc alvezére. A Szapolyaiak, Báthoryak és mások – élükön a dolgot csöppet sem ellenző, sőt nagyon helyeslő Ulászlóval – ördögi tervet eszeltek ki. A kilenc alvezért szintén kiéheztették, hetekig étlen tartották, majd amikor eljött a nagy leszámolás napja, akkor velük etették meg… vezérüket!

Dózsáról elhíresztelték, hogy király akart lenni. A parasztok királya. Egy kissé Krisztus-íze volt a történetnek, bár kiagyalói ezt távolról sem akarták. Mindenesetre a vezért egy olyan trónra ültették, amely alatt előtte jó ideig tűz égett. A fém felforrósodott, rányomták meztelen testét, ráadásul forró jogart adtak a kezébe és tüzes koronát nyomtak a fejébe, majd már-már égő, élve sülő testét harapófogókkal marcangolták és a ketreceikből kiengedett éhező alvezéreinek vetették kitépett húsdarabjait… Mindezt egy kirendelt zenekar talpalávaló muzsikája mellett!

A barbár jelenet azóta is megrázza azokat, akik értesülnek róla. Akkor elképzelhetően nagy hatást gyakorolt az erőszakkal összeterelt nézőkre és elfogott lázadókra.

Az országban itt-ott még megmaradt néhány „crux”-os csoport, botcsináltra „keresztesek”, valójában elkeseredett lázadók. De hamar felmorzsolták őket. Szapolyai János ezzel feljött Bakócz mellé. Befolyásban, hírnévben nem maradt el többé a hercegprímás mögött. Ulászló is nagy becsben tartotta e főurat, aki lám, megmentette a birodalmat. Mellette tette le voksát a köznemesség, amelyet szintén ő mentett meg a paraszti lázadók dühétől. Nem csoda hát – mint majd látni fogjuk – hogy a főúrnak igencsak fejébe szállott a dicsőség.

A jobbágyokon bosszút álltak – de nem csak azokon, akik tevőlegesen szerepet vállaltak a Dózsa-féle felkelésben. Hanem azokon is, akik sohasem jártak Pest vagy Temesvár alatt, akik nem voltak a véres események résztvevői, hanem otthon ültek, dolgoztak uruknak. Ugyanis mint már volt róla szó, addig a jobbágy elköltözhetett, más urat kereshetett magának, ha rosszul bántak vele – mostantól kezdve ez majdnem négyszáz éven keresztül nem így volt. Ekkor lett a magyar paraszt röghöz kötött. Addig a szabad költözés afféle biztosíték volt a teljes elnyomás ellen – az úrnak nem az volt az érdeke, hogy elüldözze a parasztot a földjéről, mert akkor ki dolgozna ott? Mostantól azonban aki ahová éppen tartozott, annak az úrnak lett a rabszolgája a szó szoros értelmében. Ő is, a felesége, a gyerekek, mindenki rab volt, többé lakhelyét el nem hagyhatta és látástól vakulásig dolgozhatott, ha pedig valami nem tetszett neki, nem emelhetett szót. Nem változtathatott sorsán, nem foghatta a családját és nem vonulhatott el más urat szolgálni. A sokat emlegetett Werbőczy-féle Hármaskönyv (Tirpartitum, attól kezdve századokon át a magyar jogrendszer alapja, afféle „bibliája”) is megőrizte ezt a „gondoskodást” a szerencsétlen jobbágyokról. Mindezt ráadásul olyan ál-humánus szósszal öntötték le, amely szinte csöpögött a hamisságtól:

„Noha minden paraszt, ki természetes ura ellen felkelt, mint áruló, feje vesztésére volna ítélendő, mégis, hogy ne kelljen még több vért ontani, és kiirtani az egész parasztságot (mely nélkül keveset ér a nemesség): elhatároztatott, hogy az összes kapitányaik, századosaik és tizedeseik, valamint felbújtóik, továbbá azok, kik nemest öltek vagy asszonyokon és hajadonokon erőszakot követtek el, kegyelem nélkül megölessenek és kiírtassanak. A többi parasztot, ha megfizette a károkat és vérdíjakat, személyében ne bántsák”.

De ez, mint említettük, nem volt elég az uraknak. Kihasználták, hogy igazából nem volt király, aki szembeszállt volna az urakkal és egy kis józanságot csepegtetett volna a fejekbe. Arról árulkodik a 14. törvénycikk:

„Mégis, hogy az árulásuknak emléke és földi büntetése utódaikra is átháruljon, és hogy minden kor megismerje, milyen szörnyű bűn fellázadni az urak ellen, ezentúl az összes birodalomban lakó pórok ezen hűtlenség bűne miatt, elvesztvén azon szabadságukat, melynél fogva szabadon költözhettek, tiszta és örökös jobbágyságban legyenek földesuraiknak alávetve és uraik engedelmén kívül nem változtathatják lakóhelyüket”.

Nem tudni, Bakócz esetéből okultak-e akkor, amikor megtiltották, hogy paraszti vérből való személy ezentúl püspöki vagy érseki méltóságba emelkedhessen. Gondoltak persze a bosszúállók azokra a nemesekre is, akik Székely Dósa György példáját követve a lázadókhoz csatlakoztak. Ezeket megfosztották birtokaiktól, de azt nem a mágnások kapták („nekik úgy is van már elég”…), hanem a köznemesek között osztották szét. Azon nemeseknek jutott, kiknek atyafiait megölték a lázadó parasztok.

Ma már tisztán látjuk: ez volt az egyik legnagyobb magyar vérveszteség az addigi események sodrában. A magyar társadalomnak ez a népirtása kihatott nemcsak az akkori jelen időre, hanem még századokkal későbbi eseményekre és társadalmi folyamatokra is. A parasztság 99 százalékát iszonyatos rabszolgasorba taszították azért, mert 1 százalékuk úgymond „förtelmes bűnt” követett el. Kis túlzással azt is mondhatnánk, hogy a 18. századi parasztlázadások, vagy éppenséggel az 1848-es forradalom eseményeinek egy részét is ez az addigra állandósult, szinte megkövesedett paraszt-földesúr ellentét mozgatta.

Árpád idejétől kezdve folyamatos volt a társadalmi emelkedés – 1514 után éppen ez szakadt félbe. A legnagyobb tömeget képviselő parasztság visszafelé volt kénytelen haladni – lesüllyedt szolgasorsba, kilátástalanságba, amely aztán századokon át csak elkeseredettséget, itt-ott rettenetes bűntényeket és örökös ellenállást szült a társadalom fontos rétegei között. Ennél nagyobb ostobaságot nem is követhettek volna el a rettegő urak 1514-ben – és akkor még nagyon finoman fogalmaztunk.

Bakócz Tamás érsek uram ugyan látva a paraszthadsereg hangulatát, még május végén betiltotta az egész gyülekezést, visszavonta a keresztes háborúra adott megbízatást és egyházi átokkal fenyegette meg azokat a parasztokat és urakat, akik e táborokban maradnak. Mindez, mint tudjuk, nemhogy nem segített, hanem egyenesen ellenkezőleg hatott – attól kezdve a lázadók megrohanták a templomokat és plébániákat és papokat is öltek. Most, amikor leverték a lázadást, az urak nagyobbik része erősen utálta Bakóczot – hisz ha nem kezdi el ezt az egész „crux”-os dolgot, minderre nem került volna sor. Ő maga persze igyekezett most magát nem exponálni, de azért nem kerülhette el, hogy rangban-vagyonban vele egyező nagyságos urak – afféle újabb kiskirályok – szemére ne hányják minden alkalommal, hogy neki „köszönhetik” birtokaik feldúlását, sokan jó embereik, netán családtagjait elvesztését is.

Nagyobb baj volt, hogy az ország puszta léte forgott veszedelemben, de ezt szinte senki sem látta. A török árnyéka már felmagasodott délen, de itt mintha őseink totális vakságban szenvedtek volna. Csak egymást marcangolta úr és paraszt, oligarchia és köznemesség, a király és az idegen, pénz- és hataloméhes urak, kalandorok, papok. Nem véletlen hát, hogy a polgárság nálunk olyannyira késve fejlődött, alakult ki. A paraszt nem vonulhatott el a városba, hogy kézművessé, iparossá, szolgáltatóvá váljon. Az ő szintjéről feljebb jutni attól kezdve csak véletlen szerencsével lehetett. Most már a nemessé válás útja is kivételes szerencsének számított, semmiképpen és sehol nem volt törvényszerű lehetőség.

Attól kezdve a kölcsönös félelem uralta az országot. A paraszt többé nem ment háborúba, hogy „hazáját” védelmezze – mert először is, Magyarország nem az ő hazája volt, hanem a nemeseké. Neki nem volt hazája, csak rossz sorsa, amely idevetette és itteni röghöz láncolta őt. A paraszt attól kezdve nem a törökben (németben, csehben, velenceiben, bárkiben) látta az ellenséget, hanem saját urában. Azt ő ugyan nem fogja védelmezni! Nem ragad fegyvert a nemesi haza védelmében, amely őt rabszolgasorsa kárhoztatta.

Paradox módon egy másik félelem meg a kisnemesekben működött. Ne feledjük, ezek az emberek, a „hétszilvafások” sokszor majdnem olyan nyomorúságos életet éltek, mint saját parasztjaik. Annyi volt a különbség, hogy nekik egy nemesi címeres kutyabőr lógott szobájuk falán és fegyvert is hordhattak, szabadon költöztek és a nemesi országgyűléseken szavazhattak. De nem véletlenül nevezték őket „bocskorosoknak”, mert bizony sokszor még csizmára sem telt nekik. Ha egy ilyen senki-nemesnek volt négy jobbágya, azokat reggeltől estig hajtotta, dolgoztatta, hogy eltartsák őt és családját is. Ha csak az egyik fellázadt vagy elszökött vagy meghalt, akkor a nemes úr jövedelme erősen megcsappant – szélsőséges esetben még éhen is halhatott.

De ő is rettegett a jobbágyaitól – 1514-től kezdve. Hiszen most már deklaráltan ellenségek voltak – az úr a jobbágyoknak, a jobbágyok uruknak. Ha közeledett a török, avagy bármilyen egyéb ellenség, és körbehordozták a véres kardot, amire minden nemesnek, kellő paraszti segéderőkkel hadba kellett vonulnia – most bizony nem szívesen ment az úr. Hogyne, hogy távollétében a parasztok elszökjenek! Vagy ami még rosszabb, megrohanják és kifosszák a házát, megöljék feleségét, gyerekeit?

„Fortélyos félelem igazgatta” hát a lelkeket, az egész való életet. Nem csoda, hogy számos későbbi történész úgy vélte: akkor veszett el igazán a magyar függetlenség – nem pedig akkor, amikor félholdas török zászló került Buda vártornyára.

1514 után persze más is történt – de ez is csak része volt a nagy degradálódásnak. Minden lefelé ment, hanyatlott. Az ország gazdasági és katonai ereje, a politikai helyzet, a védekezés lehetősége a törökkel szemben. Minden téren csökkent az ország tekintélye, értéke Európában, és ennek végső soron egyetlen oka volt. A főurak viszálykodása. No meg persze az, hogy nem megfelelő király ült a trónon, aki egymaga sokat tehetett volna. Még sokan éltek azok közül, akik látták Hunyadi Mátyást a trónon. Azok visszasírták az igazi királyt, az igazi időket.

Ulászló ráadásul csinált néhány ostobaságot, titokban. Amelyekre aztán jobbára csak a halála után derült fény. A királynak akkortájt az járt az eszében, hogy gyermekei jövőjét biztosítsa. Így vagy úgy mindkettőt szerette volna trónra juttatni azokban az időkben, amikor ő már nem lesz az élők sorában. Ez a voltaképpen jogos atyai kívánalom azonban groteszk, sőt tragikus helyzeteket eredményezett. Miközben az 1514-ben és 15-ben a főurak és a kisnemesek harca kiújult – hisz elmúlt a veszély, amely ideiglenesen egy táborba hozta őket – a király szép csöndben ügyködött. Megint Miksa volt az, aki felsejlett a háttérben, és nem is hasztalanul – a saját szemszögéből, Ausztria oldaláról nézve. Ugyanis Ulászló éppen vele kötött egy olyan egyezséget és házassági szerződést, amelyről előbb már írtunk. A lényeg az volt: ha Magyarországon kihalna a lengyel Jagello-uralkodóház, akkor Miksa utódai közül valaki így is, úgy is felülhet a magyar trónra.

Mire kiderült, mit tett – már késő volt. A magyar országgyűlés nem fogadta el az egyezséget, de Ulászlót már nem vonhatták felelősségre. Merthogy e gyengekezű „megélhetési király” 1516 márciusában meghalt. A hónap közepén már el is temették őt Székesfehérvárott, ahol a többi magyar király holtteste is nyugodott.