Nemere István

Erzsébet királyné magánélete

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-383-0

TARTALOM

1. Hercegnő születik

2. Az ifjú császárné

3. Rossz anya, jó feleség?

4. Egy szerelem kezdete

5. Másféle élet

6. Hosszú úton

7. El nem múló nyugtalanság

8. A végzet felé

9. Az utolsó órák

1.
Hercegnő születik

Egy meglehetősen bohém családban látott napvilágot 1837 karácsony estéjén. Erzsébetnek keresztelték. Már volt egy testvére és később még több is született. A bajor királyi ház hercegi ágának tagjai elég sokan voltak. A herceg és hercegné egészen másképpen éltek, mint akkoriban az arisztokraták többsége. Tehették, mert nem kellett államot vezetniük. Mindketten szeretik a művészeteket és a könnyű életet. Egy Münchentől nem messze, erdő és tó partján álló szép kastélyban élnek. Bejárták már a világot, de most is utazgatnak, ha tehetik. Hatalmas a jövedelmük, de nem túl nagy országuk van – gondok nélkül élhetnek. Ludovika az anya, Miksa (Maximilian) Wittelsbach pedig az apa. A karácsonykor – ráadásul vasárnap! – született kislányt aztán Sisinek nevezik a családban. Írták olykor Sissinek, Sissynek is.

Míg az apa sportol, természetet csodál, színdarabokat ír, zenél, fest – az anya inkább a gyermeknevelésre koncentrál. Ő egyszerű, bár természetesen arisztokrata származású asszony, de szeret élni. Nem kelti egy királyné benyomását. A házassága nem boldog, de kis jóakarattal lehet úgy tenni, mintha az lenne. Ebben a pozitív légkörben indult fejlődésnek a kis Erzsébet. Itt persze elég sokáig kellett hallgatnia anyja panaszait úgy általában a férfiakra és különösen az apjára. Miksa ugyanis gyakorta megcsalta Ludovikát, akinek viszont nem volt más választása, mint az egyre szaporodó gyereksereggel foglalatoskodnia. Erzsébetet ez nem igazán hangolta a férfiak javára, de nem is fordította velük szembe.

Eltelt pár év és közben születtek a többiek – végül nyolcan lettek – de a kis Sisi volt a család kedvence. Akkor még nem volt szép, de volt benne valami vonzó, valami bájos, ami miatt mindenki megnyitotta feléje a szívét. Mint a többi testvére, ő is utálta a müncheni komor palotát, ahol ősztől tavaszig laktak, viszont tavasztól a nyár végéig a vidéki kastély hatalmas kertjében és parkjában remekül érezték magukat. Sisi volt az, aki már csöpp korában is tudott beszélni a felnőttek nyelvén – ha a többiek valamit el akartak érni a szüleiknél, mindig őt küldték követségbe, még az idősebb nővére is. Szépen rajzol, de ritkán ül meg egy helyben, inkább elszökik nevelőnője elől és kedvenc állatai között lehet rálelni ismét. Mint minden arisztokrata hölgyet, őt is tanítják zongorázni, de kiderül: botfüle van, a zenéhez semmi érzéke. Annál több lesz később az irodalomhoz, amatőrként maga is sok száz verset ír későbbi életszakaszában. Sisi rossz tanuló, de jó ember.

Ludovika nővére Zsófia, a leendő osztrák császár, a fiatal Ferenc József anyja. Bár hogy ki kerül a bécsi trónra, akkor még nem lehetett tudni. Elég zavarosak voltak azok az 1840-es évek, Európa mozgolódott, az osztrák császárság területén különösen az olaszok és a magyarok lázadoztak. A trónon igazából Metternich kancellár ült, aki vaskézzel uralkodott, és öreg lévén semmiféle kompromisszumra nem volt hajlandó. Ez aztán 1848-ban meg is bosszulta magát.

Zsófia erélyes és kemény nő volt. A népes Habsburg-rokonság közepette minden erejével azon volt, hogy éppen az ő fiát és ne valamelyik másik Habsburgot jutassa a bécsi trónra. De hogy ennek a szívós küzdelemnek mi lesz a végeredménye, akkor még egyáltalán nem lehetett tudni.

Igazából férje, Ferenc Károly főherceg ülhetne a trónra a névlegesen ott terpeszkedő elmebeteg Ferdinánd helyett, de Zsófia jól látta, hogy férje sem alkalmas az uralkodásra. minden reménye fiában volt (akiről mellesleg, talán nem is ok nélkül, azt suttogták születése idején, 1830-ban, hogy az ott időző reichstadti herceg, a Sasfiók, vagyis Napoleon osztrákká nevelt fia volt. Merthogy Zsófia állítólag vele csalta meg nyámnyila férjét. Ezt persze sohasem ismerték be, de sok jel szerint Ferenc József is tudott róla és olykor Napoleon unokájának szerepébe képzelte magát…)

Nos, Zsófia és, Ludovika testvérek voltak, Sisinek tehát a nagynénje élt a bécsi udvarban – de ez akkor még nem jelentett semmit. Az ismert események után nem sokkal, 1848 decemberében Zsófia mesterkedése végre sikerrel jár – a bécsi udvarban is belátják, hogy a helyzet tovább nem tartható. Holmi forradalmárok pimaszkodnak a Habsburgokkal…? Hát végre bevallják, amit régóta tud mindenki: Ferdinánd elmebeteg, le vele, a tizennyolc éves Ferenc Józsefet kell a trónra ültetni, aztán majd erélyes anyja meg néhány tábornok alaposan rendet csinál a lázongó birodalomban.

Végül is a forradalmat – igaz, orosz segítséggel – leverték, helyreállt a birodalmi béke. Zsófia nyomására a fia mindent úgy tesz, ahogyan azt anyja diktálja. Vagyis visszavonja az előző ígéreteket, vaskézzel végezteti ki az ellenfeleket. A fiatalember kezéhez sok vér tapad, bár a halálos ítéletek inkább Zsófia sugallatára születnek, nemegyszer a parancsokat is ő adja ki és nem a fia. De mert Ferenc Józsefben nincs semmi, ami elvonná a figyelmét az uralkodástól – hiszen fogalma sincs a művészetekről, nem érdekli semmi hasznos őt csak politikai irányításra nevelték, de azt is gépként végzi majd egész életében – hát ideális uralkodó.

Huszonhárom éves, amikor valaki felveti, hogy meg kéne nősíteni. Zsófia rögtön az unokahúgainak népes seregére gondol. Megindul a tapogatózás – Ludovikának természetesen semmi ellenvetése, hogy legidősebb lányát elvegye az osztrák császár. Az lesz csak a nagy dolog! Wittelsbach-lányok vannak már a porosz, a szász, a bajor és más trónokon. De a Habsburg-birodalom mindenképpen a legnagyobb falat, amit egy bajor hercegnő elérhet.

Csak hát Zsófia és Ludovika a nagyobbik lányra, Helene-re gondolnak. Már csak azért is, mert hiszen ő a „rangidős”, a korabeli szokás szerint az egy családban lévő lányok koruk szerint mennek férjhez. Még senkinek sem jut eszébe, hogy a tizenöt éves kis Sisi, vagyis Erzsébet is szóba jöhetne. A két nővér és egyben anya azon töpreng, hogyan hozzák össze a gyerekeiket, és nem kell sokáig gondolkozniuk. Megszervezik a találkozást.

Ha azon, ott és akkor, csak az idősebb lány jelenik meg és Ferenc József sohasem találkozik Sisivel, nyilván minden másképpen történik majd. De hát – ha létezik valahol a végzet, a sors nagykönyve, amit annyit emlegetnek – akkor a kisebbik lánynak is ott kellett lennie. Hogy aztán attól a pillanattól kezdve az események egészen más irányba haladjanak tovább.

Addig igazából Sisinek nem volt jelentősége. Senki nem is gondolt rá mint jelöltre bármilyen házasság szempontjából, hiszen mindössze tizenöt éves volt akkoriban. Mert fejletlen volt még, gyermektesttel és talán nem is különösebben fejlett lélekkel. Mint egy kamasz, úgy megnyúlott akkoriban, de félénk volt és néha a tekintete is kissé mélabús természetű. Akkoriban ez persze pozitívnak számított – ez volt a mélabú diadalmenetének korszaka. Világosbarna szeme élénken járt körbe-körbe és nem arról volt híres, hogy tudott volna jól viselkedni. Az etikett nem volt éppen kötelező tantárgy, de ha úgy is lett volna, ő bizonyosan megszegi szabályait és nem figyel rá.

Némi túlzással azt is lehetne mondani, hogy a természet gyermeke volt. Később néhány életrajzírója el is követte ezt a hibát. Végső soron az, hogy egy királyi család hercegnő-gyermekét az átlagostól szabadabban nevelték, attól ő még nem lett a természet gyermeke. Mindenestre nem volt tipikus, hogy a kis hercegnő hegyet mászott vagy horgászott. Az már inkább, hogy lovagolt. Szeretett úszni és egynémely labdajátékban is otthon érezte magát.

A lányban nem volt semmi csinos. Inkább gyermeknek tekintették még őt. Ezért nem volt vetélytárs sem kedvelt nővére Néne (Helene) számára. Senkinek sem fordult meg a fejében, hogy mi lesz, amikor létrehozták a „gyerekek” közti első találkozót. Ne feledjük, hogy Ferenc József akkor már vagy négy éve Ausztria császára, Csehország és Magyarország királya stb. stb. volt – akkor is, ha igazából csak az anyjának köszönhette ezt a helyzetet és a maga erejéből soha nem jutott volna trónra. Ha Zsófia nincs, bizony még a bécsi Habsburg-családon belül sem lett volna képes érvényesíteni akaratát. Sőt lehet, eszébe sem jutott volna megpályázni a császári címet.

Ehhez képest Helene nála sokkal szebb és teltebb volt. Nagy kérdés, mi lett volna, ha ő kerül az osztrák trónra. Maga Sisi is természetesnek tartotta, hogy Helene kapja a jobb ajánlatot, a császári trón urától.

Mindehhez nem árt tudni, hogy Ferenc József még maga sem döntötte el, hogy meg akar-e házasodni? De mert anyja azt mondta, hogy igen, hát nincs ellenkezés. Parancs az parancs. Ha a Mama ezt követeli tőle, természetesen megteszi érte.

Furcsa szemlélet ez egy olyan embertől, aki – anyját leszámítva, senkinek sem tartozott felelősséggel. Egy olyan országot vezetett, ahol az alkotmányt semmire sem becsülték, parlament nem is volt, a miniszterek pedig haptákban álltak a fiatal császár előtt és a legjobb esetben is csak tanácsokkal szolgálhattak – ha igényelte. Ha nem, akkor ők is csöndben maradtak – mint a birodalom csaknem negyven milliós népének sem nyílott alkalma megszólalni. No, legfeljebb a magyaroknak, amikor majd’ másfél éven át előbb forradalmat, aztán szabadságharcot kezdeményeztek és vívtak Bécs ellen. De rajtavesztettek és a fiatal császár –anyja utasítására persze – számos halálos ítéletet írt alá.

Nos, ez a huszonhárom éves fiatalember jött Münchenbe háztűznézőbe. Nagyon csinosnak vélték akkoriban, magas volt és szőke, kislányos arccal, ami annyira tud tetszeni egyes nőknek. Nem mutatkozott civilben, mindig szűkre szabott, testhez simuló tábornoki egyenruhát viselt. Szeretett táncolni és egyáltalán – néha olyan benyomást keltett, mintha egy normális korabeli fiatalember lenne.

Még kevesen tudták, hogy belül egyszerűen üres. Alig van ott bármi is. Nem érdeklődött a tudományok, de a művészetek iránt sem. Kevés tudást halmozott fel, pedig külön nevelők foglalkoztak vele annyi éven át. Hiszen anyja kezdettől uralkodásra nevelte, mert tudta, hogy előbb-utóbb „felnyomja őt a trónra”, és igaza lett. Ferenc Józsefben csak kötelességtudás és szorgalom él. Meg volt győződve, hogy neki kell vezetnie a Birodalmat, azért hát egy főrangú… hivatalnoknak vélte magát. Vadászni szeretett csak szenvedélyesen, élete során több millió állatot ölt meg. Mindezt naplószerűen vezette, de abba mást nem is jegyzett fel, csak a meggyilkolt állatokat.

Amikor eljött Bajorországba háztűznézőbe, akkor Európa második legnagyobb államát vezette. Ausztriánál nagyobb csak Oroszország volt. Akkoriban Ferenc József uralma alatt csaknem kilenc millió német (osztrák), tizenhat millió szláv, hatmillió olasz, öt millió magyar, több mint két és fél millió román stb. élt. A Kárpátok keleti lejtőitől a Garda-tóig, Észak-Csehországtól Dalmáciáig terjedt ez a nagy ország. Minden négy emberből három mezőgazdasággal foglalkozott és a technika fejlődése messze elmaradt. Ausztriánál jobban csak az oroszok és a törökök voltak elmaradva minden téren – Európában. Aki nyugat felől érkezett az országba, már az osztrák határon, Bécstől nyugatra is úgy érezhette, a Balkánra vagy Kis-Ázsiába jutott.

Ezt a birodalmat az 1850-es években valójában Zsófia uralta. Ő tervezte el a politikai lépéseket és sugallta azokat a fiának. Aki születése óta ebben a női rezsimben nőtt fel és mindenben követte anyja tanácsait. Akit anyja szeretett, azt ő is szerette, akit gyűlölt, azt ő is gyűlölte. Addig köztük nem volt nézeteltérés. Zsófia a házasságot azért erőltette, hogy fia megerősítse az osztrák császári ház németországi elkötelezettségét. Féltek a feltörekvő porosz államtól (pedig ott is Zsófia egyik nővére volt a király felesége). Ezért találta ki, hogy fiának valamelyik német államból kell nősülnie. És ha már igen, akkor egy nagyobbat és erősebbet válasszanak. A bajorokat ismerte a legjobban, hisz maga is közülük származott.

Több próbálkozást tett azért más udvarokban is, de az ottani „jelöltek” sem neki, sem Ferencnek nem tetszettek. Ez utóbbi persze nem lett volna akadály. De végül is Zsófiát minden München felé terelte. Végül is az első találkozóra mégsem ott, hanem az osztrák császár által annyira kedvelt ausztriai üdülőhelyen, Bad Ischl-ben került sor. Már nem tudható, kinek az ötlete volt, hogy Ludovika ne csak a kiszemelt nagyobbik lányt vigye magával, hanem annak húgát se hagyja otthon.

A magas állású hölgyek és urak egy teán találkoztak először. Eljött a császár két öccse is (később oly szomorú halált halt, nála sokkal értelmesebb és értékesebb öccse, Maximilian-Miksa is, aki mexikói „császárként” fejezte be életét egy kivégzőosztag előtt).

Zsófia ritkán számította el magát. Most ez történt. És ez eredményezte, hogy fia – életében szintén egyetlen egyszer – nem engedelmeskedett anyjának. Megpillantotta a magas Helene-t aki komoly volt és nem is szép. De megpillantotta mellette a cserfes, vidám kis teremtést, aki szemmel láthatóan fiatalabb volt, de neki az tetszett. Mindjárt megtetszett neki…

Ezerszer leírták már azt a napot különféle könyvekben, mutatták játékfilmekben is. Persze nehogy azt higgyük, hogy nagy veszekedésre került sor kettejük között. Valójában Zsófia elég okos és tapasztalt asszony volt ahhoz, hogy rögtön lássa, mi történik a fia lelkében. És a ha a „gyerek” arra is képes, hogy ellentmondjon neki – akkor ez nagy dolog, nagy érzelem, komoly ügy lehet! Hát szinte rögtön engedett. Nem volt nehéz elérnie Ludovika nővérénél, hogy akkor most egyelőre „ejtsék” Helenet, és helyette a kicsi lány, Erzsébet-Sisi legyen az első számú feleségjelölt. Ami persze napokon belül az egyetlen és igazi jelöltté tette a kislányt.

Beleszeretett-e Ferenc József Erzsébetbe, ott rögtön?

Azt hiszem, ismerve őt és természetét, csak némi fiatalos lelkesedés ébredt benne, amit ő maga is szerelemnek hitt. Hisz fogalma sem volt az igazi szerelemről, nem élte át annak előtte egyszer sem. Ettől persze ez még lehetett volna igazi szerelem, de maradjunk annyiban, hogy a férfi részéről ez fellángolás volt csupán. Akit érzelmek nélkül neveltek, attól hiába is várnánk el érzelmeket. Az nem születhet a semmiből.

Beleszeretett-e Erzsébet Ferenc Józsefbe, ott rögtön?

Biztosan nem. Ő még kevésbé tudhatta, mi ez az érzés, és különben is, megzavarta kissé a helyzet. Amikor arra a teára elindult, még úgy tudta, hogy Helene lesz a menyasszony – az egész család arról beszélt, hogy most megmutatják a lányt a császárnak, aztán az majd megkéri a kezét. Ehhez képest Erzsébet észrevette, hogy a fiatal császár inkább őt nézi. Zsófia sasszeme is kiszúrta ezt, de akkor még nem tette szóvá. Ám amikor másnap reggel kiderült, hogy Ferenc lemondott a vadászatról – amit máskor soha el nem szalasztott volna – és csak a kis Sisiról áradozik, máris értesítette Ludovikát: a fia nősülni akar. Apró eltérés azért várható a programban, ugyanis nem Helenét akarja feleségül venni, hanem…

A döbbenet nem tartott sokáig. Ferenc is körüljárta az anyját és csak Sisit emlegette. Ludovikának voltaképpen mindegy volt, melyik lánya kerül az osztrák császári trónra, ez is nagyon emeli majd a család fényét. De egy kissé aggasztotta Erszébet zsenge kora, bár akkoriban nem volt szokatlan, hogy tizenöt-tizenhat éves lányokat adtak férjhez és tettek anyává. A nők akkoriban sokkal rövidebb ideig éltek, mint manapság, ez különben természetesen vonatkozott a férfiakra is. Siettek hát élni, amíg tartott abból az életből.

Aztán volt még néhány találkozás, táncmulatság – bál a fiatal császár születésnapján – és eldőlt a dolog. Még azokban a napokban megtartották az eljegyzést is. Egyetértettek, hogy egy kis ideig még várni kell a házassággal. Nem illett rögtön az eljegyzés után rohanni a templomba.

A császár azért már nem volt szexuálisan teljese zöld. Néhány bizalmi embere szervezte meg addigi találkozóit. Erre már csak azért is szükség volt, hogy ne álljon majd teljesen tanácstalanul a nászéjszakán a feladat előtt…

A házasság nem sok jót ígért, mai genetikai tudásunkkal nézve azt. Úgy a Wittelsbachok, mint a Habsburgok között sok volt az elmebeteg, ami sejthetően főleg a sajátos „beltenyészetnek” köszönhető. Gyakorta házasodtak össze unokatestvérek – és most is egy ilyen házasság készülődött. Hiszen Ferenc József anyja és Erzsébet anyja testvérek voltak. Ferenc József apja is enyhén szólva szellemileg és testileg meglehetősen tehetetlen ember volt (nem győzünk csodálkozni, hogy négy gyereket nemzett a feleségének – már ha ő volt a „tettes” minden esetben?) a nagybátyja, Ferdinand pedig elismerten is elmebeteg volt. Erzsébet ágán is szép számmal akadtak komplett őrülteké hivatalosan is kezelt elmebetegek – és a tágabb családban ott voltak a már megszületett gyerekek, akik némelyikéről csak később derült ki, miféle szerzetek – mint II. Lajos bajor királyról…

1853 augusztusában tehát kihirdették, hogy Ferenc megnősül és kit jegyzett el. Igazából senki sem csodálkozott. Azt mindenki tudta, hogy a menyasszonynak német anyanyelvűnek kell lennie, uralkodócsaládból kell származnia és csak katolikus lehet. Ez már eléggé behatárolta a lehetőségeket. Amikor pedig kiderült, hogy ki a jelölt, sokan fanyalogtak. A Wittelsbachok nem álltak olyan magasan a hierarchiában, mint sok bécsi arisztokrata család. Ezt aztán később éreztették is Erzsébettel.

Ő egyelőre még örült. Nem lelkesedett ugyan Ferencért, és megijesztette az a sok idegen ember, aki hirtelen felbukkant és bókolt előtte. Mindenki hízelegni kezdett neki, legfőképpen persze az a fiatalember, aki a férje akart lenni – valamilyen ismeretlen okból… A kislány még nem fogta fel ésszel, mi történik körülötte, de azért nem ellenezte a dolgot. Sokat sírt akkoriban, de inkább csak ideges volta miatt. Sajnálta nővérét. Helene akkor múlott tizennyolc és egy ilyen csapás után még inkább csökkentek esélyei a férjhez menésre. Bár ki tudja…? Mindig akad néhány excentrikus és kellően gazdag úr, aki elveszi „azt a lányt, akit majdnem elvett az osztrák császár” – reménykedett Ludovika, az anyja.

Erzsébet számára nem volt könnyű az a fél év, amit még várhatott az esküvőig. Gyorsan be kellett pótolnia mindazt, amit szülei a bajor vidéken elmulasztottak. Rengeteget kellett tanulnia a bécsi udvari etikettből, amely akkoriban a legszigorúbb volt Európában (és tegyük hozzá: a legostobább és legmerevebb is). Aztán az addig elhanyagolt franciát és olaszt is gyorsan kellett volna pótolnia. Pedig ez nem volt egyszerű dolog, sohasem volt jó tanuló és a nyelvekkel sem boldogult. No és meg kellett ismerkednie Ausztria történelmével is. No nem az igazival, hanem azzal a „hivatalossal”, amit akkoriban az előkelő emberek tanultak erről az országról. Ez persze kizárólag az osztrák császári ház szempontjából mutatta be az eseményeket.

Ami azonban még nagyobb gondot jelentett számára: tizenöt évig szinte teljes szabadságban élt, napirendjét nem nagyon szabályozták. Most nem csak tanulnia kellett mindenfélét, de kezdte sejteni, hogy egy szigorú rend szerint kell majd élnie minden nap, és soha nem lesz megállás. Ez megijesztette az alig tizenöt éves lányt.

Közben azért csak volt benne valami szerelem is. Ferenc József – úgy tűnt – valóban az. Annak ellenére, hogy Ausztria akkoriban háborúban állott Törökországgal, a következő hónapokban háromszor is eljött Sisihez, hogy láthassa. Drága ajándékokat küldött és az államügyek intézése mellett Münchenben azért elég sok időt töltöttek együtt. A végén sikerült az ujja köré csavarnia a fruskát – mondták róla néhányan a bajor udvarban. A királyi és a hercegi ág – és Erzsébet a hercegi ág leánya volt – most már szinte összefonódva figyelte az eseményeket és Bajorországban mindenki örült, hogy ismét egy Wittelsbach-lány kerülhet ilyen közel a szerencséhez. Akkoriban – ez tény – Ferenc József látszott Európa legjobb „partijának”, és az is volt.

Senki sem gondolta, hogy bármi is megakadályozhatja a házasságot, amely aztán annyi évtizeden át rányomta bélyegét Erzsébet életére. Neki magának csak igen halvány elképzelései lehettek a házasság igazi mibenlétéről. Azt teljesen bizonyosra vehetjük, hogy semmilyen szexuális érdeklődés nem volt benne, aminthogy ilyen tapasztalatai sem lehettek. Ez elképzelhetetlen volt abban az időben és azokban a körökben. Tizenöt éves kislányok nem is kerülhettek soha olyan helyzetbe, hogy bármiféle kísértésnek tegyék ki őket. Legalábbis a hercegi családban ilyesmitől nem kellett tartani.

Elmondhatjuk hát, hogy Erzsébet nem tudott semmit és ismerve azokat az időket és társadalmi köröket, éppen ilyen nyugodtan hozzátehetjük: bizony fogalma sem volt a szexről., mert nem tanították meg rá. Ez a fogalom bármilyen körülírásban sem hangzott el. Nem tudhatta hát a kislány, mi vár rá a nászéjszakán – talán ezért is okozott ez neki olyan megrázkódtatást. Ezzel nem állt egyedül. Még a huszadik század elején is szokásban volt, hogy az anyák nem igazán világosították fel lányaikat arról, mi vár rájuk. Nem tartozott a ritkaságok közé – csak eltitkolták – hogy a nászéjszaka alatt vagy után fiatal lányok megszöktek a hálószobából és könnyek között mesélték anyjuknak, apjuknak, hogy a férjük egy vadállat, valami perverz disznó, aki hihetetlen aljasságokra akarta őket kényszeríteni… Pedig csak az történt (volna), aminek történnie kell.

Ezen ma már nevetünk csupán. De képzeljük el, hogy mi kerülünk ilyen helyzetbe. Semmit sem tudunk még, senki sem világosított fel bennünket és egész addigi életünkben sohasem hallottunk ilyesmiről, amivel ott szembesülünk. Körülbelül így csodálkoznánk mi, lányok és fiúk, ha a nászéjszakán partnerünk azt akarná elhitetni velünk, hogy ott és akkor kék festékkel kell befestenünk magunkat tetőtől talpig, majd madártollban hemperegnünk, hogy utána kirepüljünk az asztalon, akár a nagy kék madarak….

Erzsébet kétségtelenül egészséges volt. Már csak azért is, mert egész addigi életét kedve szerint sporttal, mozgással töltötte. Amit nem lehet elmondani Ferenc Józsefről. Titokban tartották, de mióta nem sokkal korábban egy magyar merényélő nyakon szúrta egy óvatlan pillanatban, azóta olykor fejfájás kínozta és érdekes módon látászavarai is voltak. Ezt persze nem közölték Erzsébet szüleivel és még kevésbé vele magával. Nem tartották szükségesnek, és igazuk volt, hiszen ezek a tünetek később elmúltak és Ferenc József meglehetősen sokáig aránylag jó egészségben élt, élhetett.

A házasság anyagi ügyeit mások, másutt már nagyon részletesen megírták. Ezért mi ezzel nem foglalkozunk, annál is inkább, mert a könyv címében azt ígértük: a magánéletre összpontosítunk. Márpedig ezek az anyagi ügyek teljesen Erzsébet látókörén, sőt olykor tudtán kívül zajlottak. Apja adott vele szerény hozományt, amit Ferenc József egyszerre megtriplázott, és egyéb anyagiakkal is kedveskedett nejének. Mindenki úgy tudta – maga Erzsébet is – hogy a leendő császárné a bécsi Hofburgban fog élni (nyáron Schönbrunnban), és teljes ellátását a császári udvar más előkelőségeivel együtt ingyen kapja. Így tehát azok a hatalmas összegek, amelyek az államkincstárból jártak a fiatal nőnek, kizárólag saját, személyes használatra szóltak. Magyarul: nem kellett mással törődnie, mint azt a nagy összeget kiadnia. Amely több százszorosa volt annak, amit egy munkás akkoriban egy év alatt megkereshetett, ha egyáltalán kapott munkát.

Mindenki nagyon készült azon az őszön, télen, tavaszon. Hiszen egyfelől meg akarták várni, míg a kislány legalább tizenhat éves lesz, ugyanakkor rengeteg dologra kellett az az idő. Mint már mondtuk, Sisit ki kellett még tanítani, és az esküvőt is előkészíteni Bécsben. Merthogy az ott lesz, az senkinek sem volt kétséges. Ausztria császára a császárvárosban köt házasságot, nem másutt.

Sisi közben végre elfogadta a gondolatot, hogy császárné lesz. Tetszett neki Ferenc József, szó se róla. De amikor végiggondolta a dolgot, egyszer kicsúszott a száján:

– Csak ne lenne császár…!

De hát az volt, ezen már nem lehetett változtatni. Még a házasság előtt kiderült Ferenc számára hogy azért ez a kislány nem olyan könnyen hajlítgatható, van neki saját akarata és azt képes is kimutatni. Ez persze neki nem jelent semmiféle bajt – még nem – de Zsófiát már elgondolkoztatja. Ám ő sem tehet semmit. Császárnak nevelte a fiát, aki most kinyilvánította magas akaratát, és mindenkinek – még neki, az anyjának – is csak az engedelmesség maradt.

Zsófia tudta, hogy Bécsben sem a nép, sem az arisztokrácia nem kedvelte őt. Sokan éppen a politikai ténykedése miatt, de olyan is akad, aki mint embert nem képes őt elviselni. Ez persze nem zavarta Zsófiát. Ám visszahallotta: sokan örültek annak, hogy a terve mégsem vált valóra, a fia nem azt a lányt veszi feleségül, akit ő mutatott meg neki. Hanem egy másikat. Ami azért mégiscsak azt jelenti, hogy Zsófia mindenhatóságában nem hittek már annyira a bécsi udvarban.

Végeláthatatlanul sorolhatnánk Erzsébet kelengyéjét, de az így is messze elmaradt egy-egy jobb bécsi arisztokrata lány hozományától. Nem is szólva arról, hogy a sokgyerekes bajor hercegi család amúgy is szegény volt és bizony sem földbirtokot, sem egyebet nem tudott adni a lánnyal. Ferenc Józsefnek persze semmire sem volt szüksége, hiszen az ő családi birtoka, magánvagyona is messze felülmúlta mindazt, amit ez az egész „bajor pereputty”, az anyja rokonai valaha is birtokoltak, mindnyájan összesen…!

Így hát anyagiak sem álltak a házasság útjában. Zsófia pedig kényszerűen elfogadta fia döntését. Talán még örült is, hogy nem a tizennyolc éves, kész nőt kapja menynek. Egyes források szerint arra készült, hogy ezt a fiatal lányt majd betöri, megszoktatja és az olyan lesz, mint a kezes bárány. Már csak azért is, mert hiszen az unokahúga és neki feltétlen engedelmességgel tartozik.

Tizenhat éves és négy hónapos korára tűzték ki az esküvőt. Vagyis 1854 április végére. A hónap közepén még mindenféle ceremóniát tartottak vele otthon, Münchenben. Imádott nyári kastélyától is elbúcsúzott – egyszerű kis verset írt, ami aztán szokása maradt és felnőtt nőként is verselt, félezer ilyen művet hagyott az utókorra. Ahogy közeledett az indulás napja, úgy lett egyre idegesebb. Most kezdte csak felfogni, hogy véget ért életének első és minden bizonnyal legboldogabb korszaka. Innentől már csak rosszabb lehet.

Idegenek között fog élni, vak fegyelemben, egy szigorú nagynéni és egyben egy császári udvar női zsarnokának felügyelete mellett…? Biztosan voltak olyan percek, amikor a legszívesebben visszalépett volna. De már maga az ötlet is abszurdnak tűnt. Hogyan tehetné meg ezt a szüleivel? Anyja-apja a boldogságban úsztak, hogy az osztrák császár apósa-anyósa lehet belőlük. Azt hitték, az egész világ rájuk figyel. Pedig a legtöbben akkor már csak Sisit, azaz Erzsébetet figyelték. A leendő császárnét, aki csak egy emberben bízott és reménykedett: a leendő férjében.

Ugye, ő majd nem hagyja, hogy bántsák…?

Ebben volt minden reménye.

Április 20-án hintóval vitték ki a Duna-partra, ahol a Bécsből érte küldött császári hajó várakozott. Sötét utazóruhát és kicsiny kalapot viselt, iskolás lánynak nézett ki. Emberek álltak mindenhol. Nem hivatalosan búcsúztatták, az már megtörtént az előző napokban. Erzsébet integetett az embereknek, akik spontán gyűltek oda az út mellé. Aztán feláll a hintóban, háttal, kapaszkodva nézte a kastélyt, a várost. Mindent, ami eddig Bajorországot jelentette neki akkor is, ha erre így sohasem gondolt. A gyermekkora maradt el ott a messzeségben és lett tőle egyre távolabb, távolabb.