Rose Woods

Halhatatlan

Bosszú

regény

Halhatatlan bosszú

írta: Rose Woods

Berkesné Zombor Anikó

2015.

© Minden jog fenntartva

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-135-5

TARTALOM

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Epilógus

Mottó:

„Még az erény is bűn lesz, rossz erőtül,

S egy tettől a bűn is széppé dicsőül.”

William Shakespeare

Első fejezet

Az úr 1292. esztendeje, Anglia és Skócia határán…

– Alig várom már, hogy ismét szeretett Felföldünkön járjunk – jelentette ki, hangjában nem kevés megvetéssel Brendan, Garreth első embere, mire a nemzetségfő halványan elmosolyodott.

– Csigavér, fiú! Barátaink meghívására érkeztünk, békével jöttünk, és békével is fogunk távozni.

– Barátaink. – A megnevezés Brendan száját úgy hagyta el, mintha köpött volna egyet.

Garreth kis híján hangosan felnevetett, ám igyekezett visszafogni magát. Nem adhatta a lovat emberei alá, miközben Alföldön élő szövetségeseiket szidták, ugyanakkor meg tudta érteni ellenszenvüket. A MacDonald család tagjai az ő türelmét is komolyan próbára tették. De most minden eddiginél fontosabb volt az összefogás, mint bármikor korábban.

– Még mindig nem értem, miért kell nekünk lepaktálnunk a MacDonaldekkel? – folytatta az elégedetlenkedést Brendan.

– Mert királyválasztás előtt állunk, és lényeges, hogy összetartsunk – felelte Garreth.

– Ugyan minek? – nevetett fel Nagyhangú Angus, aki minden tekintetben rászolgált a gúnynevére.

– Mert Nyakiglábnak[1] látnia kell, hogy a skótok nem harcolnak egymással.

– Már, hogy a fenébe ne harcolnánk egymással – kacagott Angus. – Mi folyton csatázunk. A felföldiek az alföldiekkel, az Adamsonok a MacBride-okkal.

– De most félre kell tennünk minden korábbi vitánkat – erősködött Garreth. – Edwardnak muszáj látnia, hogy a skótok összetartók. Hogy hiába házasítja vagy telepíti be az Alföldre a hűbéreseit, nem oszthatja meg a klánokat. Soha nem fogjuk hagyni, hogy a kémei széthúzást jelenthessenek.

– De hát mi nem vagyunk összetartóak – kötötte az ebet a karóhoz Angus. – Nem kell ahhoz egyetlen angol kutya sem, hogy összerúgjuk egymással a port.

– Pont ezért tettünk látogatást a MacDonaldoknál. Hogy erősítsük a baráti viszonyt.

– Hát… Asszem jól ment – felelte lakonikusan Angus.

Garreth most már nem tudta visszatartani a nevetést. Ha eszébe jutott, milyen képet vágott a vén MacDonald, mikor a fia és Brendan összeverekedtek, csak mert mindkettejüknek ugyanazon a csinos parasztlányon akadt meg a szeme a vacsoránál…

– Igazad van, barátom. Tényleg jól ment – hagyta helyben a másik férfi megállapítását.

Magában derülve, csendesen lovagolt tovább, hallgatta, hogyan ugratják egymást az emberei, közben pedig a közeledő éjszakát kémlelte.

Amikor azonban pillantása az unokatestvérére tévedt, minden jókedve egy csapásra elpárolgott. A férfi dühösen meredt maga elé. Sötétkék szeméből, elszánt, makacs vonásokkal rajzolt arcából ugyanaz a rosszallás és düh sugárzott, mint mindig. Egyetlen pillanatig sem titkolta, hogy egyáltalán nem ért egyet a laird stratégiájával. Ugyanúgy nem értette, miért akar jóban lenni az ellenségeikkel, mint a többiek. Sokat veszekedtek rajta, a véleménykülönbség már-már ölre menő vitává fajult. Végül a hatalom döntött.

Garreth fiatalon lett a klán vezére. Ám az emberek feltétel nélküli hűséget esküdtek az apjának, halálakor pedig a fia irányába is ugyanazzal a lojalitással és bizalommal fordultak. Vezérük mindig kikérte a véleményüket. Meghallgatta és mérlegelte a tanácsaikat. Ez tette Garrethet még szeretettebb, feltétel nélkül követett vezérré. Akkor is, ha végül mégsem hallgatott a tanácsokra, és a saját feje után ment. Mindenki bízott benne. Tudták, hogy csakis a klán javát akarja. Még ha nem is értették a döntéseit.

Rokona azonban teljesen másképp viselkedett, mint a többiek. Évekkel korábban a fejébe vette, hogy neki kellene vezetnie a családot. Apja idősebb volt Garreth apjánál, de fiatalon meghalt. Ezért az öccse vette át a laird feladatait. Aztán, mikor ő is meghalt, Garreth következett a sorban. Ám unokafivére nem akart ebbe belenyugodni. Azt hangoztatta, neki kellene a nemzetség élén állnia. Meg volt róla győződve, hogy mindent jobban csinálna, mint Garreth. Ráadásul cseppet sem rejtette véka alá, hogy egyetlen döntésével sem ért egyet. Mint ahogy azzal sem tudott kibékülni, hogy unokatestvére szövetséget akar kötni az Alföldön élőkkel az angolok ellen. Ő azt az elvet vallotta, hogy a gyengeség jele társulni a kisebbik ellenséggel a nagyobbik legyőzésére. Nem a megegyezés híve volt, hanem a harcé.

Garreth meg is lepődött, mikor az unokafivére felvetette, hogy ő is velük menne a MacDonald klánhoz. Örömmel beleegyezett, mert abban reménykedett, az út során sikerül végre jobb belátásra térítenie. Ám a másik megrögzöttebbnek és hajlíthatatlanabbnak tűnt, mint bármikor korábban. Egyetlen szót sem volt hajlandó szólni egész úton. Ha kérdeztek tőle valamit, akkor is csak türelmetlenül és udvariatlanul válaszolt. Vagy úgy sem. Garreth azt gondolta, jobb lesz, ha egyelőre feladja a próbálkozást.

– Hamarosan meg kell állnunk, és tábort kell vernünk – jelentette ki egy idő után, miközben az égen tornyosuló felhőket figyelte.

– Ugyan minek vesződnénk a táborral? – csattant fel Brendan. – Meg se álljunk hazáig! Minél hamarabb magam mögött akarom hagyni ezt a vidéket.

– Nem lehet, testvérem – felelte józanul Garreth. – Nyakunkon a vihar.

– Pokolba a viharral! – szólt közbe ismét vidáman Angus. – Csak nem fogunk megijedni egy kis esőtől?

– Én is ugyanúgy szeretnék már otthon lenni, mint ti mindannyian – mosolyodott el ekkora hév láttán a nemzetségfő. – De ez az ösvény veszélyessé válik, ha esni kezd. A lovak bármikor megcsúszhatnak. Azon kívül, ha nekünk nem is, nekik egész biztos szükségük van a pihenésre. Hosszú utat hagytunk magunk mögött.

Az emberek ezután már tiltakozás nélkül követték az utasításait. A lovakat leszerszámozták, és hamarosan égett a tűz egy kis tisztás közepén, amit alkalmasnak találtak arra, hogy ott éjszakázzanak. Máris lehullott néhány csepp eső, csak remélni lehetett, hogy a vacsorájukat még megehetik, mielőtt megnyílnának az ég csatornái, eláztatva mindent, kioltva a most még vígan lobogó, meleget adó lángokat.

Hirtelen feltámadt a szél, vad táncra késztetve a narancssárga csóvákat, csontig ható hideget hozva magával a tisztásra. A tábor körül álló fák felnyögtek tiltakozásként, miközben meghajoltak a heves roham kényszerítő erejétől. A lovak idegesen toporogtak, és a fejüket dobálva rángatták a köteleket, melyek a nyöszörgő, ellenszegülni igyekvő fákhoz láncolták őket.

Garreth az eget kémlelte, miközben megnyugtatóan megpaskolta óriási termetű ménje nyakát.

– Nyugalom, öregfiú, ez csak egy kis szél.

– Nem egy vihart vészeltem már át a szabadban, de ez a frászt hozza rám – állt meg a férfi mellett Fraser, a csapat legidősebb tagja, hangosan is kimondva azokat a gondolatokat, melyek a nemzetségfőt foglalkoztatták.

Úgy tűnt, kettőjükön kívül senki más nem érzékeli a titokzatos, baljós jeleket. Körülöttük mindenki alváshoz készülődött, menedéket keresve – több-kevesebb sikerrel – az időjárás szeszélye elől.

A sötétség lecsapott a vidékre. A vastag felhőtakaró alatt még sűrűbbnek tűnt, már-már élő, lélegző lénynek, mely gúzsba kötötte az embereket, bevette magát az orrukba, szájukba, meggátolva a légzést, megfosztva őket az érzékeiktől; a látásuktól, a hallásuktól.

Garreth összébb húzta magán a plédjét, és megpróbálta figyelmen kívül hagyni a szörnyű hideget. A tűzet kioltotta a zuhogó eső, ő pedig vágyakozva gondolt arra a melegre, amit nélkülöznie kellett. De megpróbálta kizárni az agyából ezt a sóvárgást, és inkább más irányba terelni a gondolatait.

Az otthona járt a fejében, a hely, ahová mindennél jobban vágyott, ahová mindig boldogan tért vissza, bárhová vezetett is az útja.

Szerette volna már látni a kisfiát, azt találgatta, mennyit nőhetett, mennyit gyarapodhatott a súlya azóta, hogy utoljára tartotta a karjában. Már akkor is igazi kis vasgyúró volt, bár még csak két éves, de kivételesen eszes gyermek. És ezt nem az apai büszkeség mondatta vele, bár kétségtelenül elégedettséggel töltötte el, hogy a kis lurkó kiköpött mása volt. Fiatal kora ellenére máris sejteni lehetett, milyen rátermett és méltó vezére lesz a klánnak, melynek tagjai feltétel nélkül engedelmeskedtek az apjának, és korábban már az ő apjának is.

Aztán a feleségére terelődtek a gondolatai, az ő gyönyörű, lángvörös hajú, zöldszemű Brennájára, aki mindig vele volt. Ha nem testben, akkor lélekben. Illata, érintésének emléke, a szerelem, amit egymás iránt éreztek, mindenhová elkísérte.

Ha csak a feleségére gondolt, a teste máris életre kelt, megfeszült a várakozástól. Öt év házasság után is épp úgy vágyott az asszonyra, mint az első pillanatban, mikor meglátta a karcsú, csodaszép teremtést.

Az idő és a gyerekszülés csak még gyönyörűbbé varázsolta a nőt. Asszonyosabbá vált, teltebbé – és bár addig is csinos volt –, még formásabbá. Kerek csípőjének kihívó ringása, fenekét verdeső hajának lebbenése, a mosolya, tejfehér bőre, mind-mind az őrületbe kergették a férfit.

Ám közöttük jóval több volt puszta kívánásnál. Nem csak Brenna testét akarta – bár kétségtelenül képtelen volt betelni vele –, hanem a nő egészét. Mindenük közös volt, a szívük, a terveik, a gondolataik, az akaratuk. Kiegészítették egymást, tökéletes társak voltak, egyenértékűek. Garreth mérhetetlenül és feltétel nélkül szerette a feleségét, Brenna pedig legalább ugyanennyire viszontszerette őt.

A gondolatok kezdtek kényelmetlen fizikai tüneteket produkálni, olyan lázat keltve a testében, amit még a hideg eső sem volt képes lehűteni. A férfi elkeseredetten felnyögött, és mocorogni kezdett. Próbált kényelmesebb pozícióban elhelyezkedni.

Egy villám hasította fel az ég szurokfekete szövetét, megvilágítva egy pillanatra a tisztást. A fényt óriási dörrenés követte, az égzengés végigmorajlott a hegyek között.

Az eső zuhogott, a jéghideg cseppek nyílhegyként vágódtak Garreth arcába, belefolytak a szemébe. Felemelte a kezét, és kitörölte őket.

Egy újabb villám csapott le, szikraesőt záporozva a tisztás túlsó szélén álló egyik fára. A jelenséget fülsiketítő csattanás kísérte, a törzs félelmetes reccsenéssel nyílt ketté, majd lángra lobbant. A tűznyelvek egyenesen az égig értek, a zuhogó eső mit sem csillapított az intenzitásukon.

Az emberek kiáltozva ugrottak talpra. Angus a rémülten táncoló lovak elé vetődött, hogy lecsillapítsa őket, bár az abban a pillanatban inkább életveszélyes ostobaságnak tűnt, mint ésszerű vállalkozásnak. Félő volt, hogy egyetlen apró figyelmetlenség is elég ahhoz, hogy a lovak patája alatt végezze. A többiek lázasan igyekeztek biztonságba helyezni a csomagjaikat, minél messzebb a tűztől.

Garreth az emberei segítségére sietett. Brendant elküldte, hogy Angusnak ne egyedül kelljen megküzdenie az ideges lovakkal, majd az élelem és a váltásként magukkal vitt ingek után nézett. Létfontosságú volt, hogy a lehetőségekhez képest mindkettőt szárazon tartsák. Egyik kétségbeesetten küzdő csoporttól a másikig járt, parancsokat osztogatott, majd mikor látta, hogy ezek a sokat látott, harcedzett férfiak az ő irányítása nélkül is hozzáértően végzik a dolgukat, azokhoz a bajtársaihoz csatlakozott, akik az eső ellenére vadul lángoló, időközben már a környező fákra átterjedt tüzet próbálták eloltani. Úgy látta, ott van a legnagyobb szükség a segítségére.

Már messziről érezte a tűz hőségét, ami egy csapásra kiűzte csontjaiból a jeges eső okozta hideget. De még oda sem ért a lángoló pokolhoz, mikor megérezte, hogy figyelik.

Megtorpant a tisztás közepén, és körbenézett. Angus és Brendan még mindig a toporzékoló lovakkal küzdött – úgy tűnt, nem sok sikerrel. Liam és Fraser ezzel ellentétben már végzett, egy csomóba hordta, és a tűztől messze, egy fa viszonylagos védelmébe halmozta a csomagokat, letakarva őket mindennel, ami csak a kezük ügyébe került. Robert, Uilleam és Wallace továbbra is a tűzzel folytattak végeláthatatlan küzdelmet. Rajtuk kívül Garreth senkit nem látott.

Ekkor döbbent rá, hogy unokafivére nincs a többiek között. Gyorsan körbefordult, hátha meglátja valahol. De nem így történt.

Biztos a fák között van – húzta el a száját, és most már azt is tudta, miért érezte úgy, hogy figyelik. Nagyon is rá vallott, hogy a szükség idején eltűnjön, s másokra hagyja a munkát és a küzdelmet.

Dühösen megrázta a fejét, ismét a három skót harcos felé indult, akik fáradhatatlanul csapkodták a tovaterjedő lángokat. Ám alig két lépés után megint végigfutott az a zavarba ejtő, figyelmeztető borzongás a gerincén, amitől érzékei azonnal kiélesedtek. Ez nem lehet azért, mert egy társa a fák között ólálkodik – értette meg. Tudta, hogy nagy baj közeleg, valami les rájuk az erdőből, az esőfüggönyön túlról, a sötétségből, onnan, ahová a tűz fénye már nem ért el.

– Ne oltsátok el a tüzet! – kiáltott oda az embereinek. Azok meghallhattak valamit a hangjában, mert csodálkozva néztek hátra.

Az egyik ló kétségbeesetten, fájdalmasan felnyihogott. Garreth arra kapta a fejét, és még épp látta, amint egy óriási alak az állat hátára ugrik, és a nyakára hajol. A paripa felágaskodott, megpróbálta lerázni magáról lovasát, ám az olyan biztosan ült rajta, hogy szerencsétlen jószágnak esélye sem volt ellene. A sötét alak továbbra is ott kuporgott, fejét a hátas nyakára hajtva. A mén még egy utolsó keserves, gyötrelemmel teli hangot adott ki, aztán összerogyott, és nem mozdult többé. Kínzója csak ekkor hagyta békén. Leugrott róla, majd olyan gyorsan, ahogy jött, egyetlen szempillantás alatt tűnt el a koromfekete erdőben.

Néhány másodpercig senki nem mozdult, csak az eső csapkodását, a többi ló ideges dobogását, a tűz ropogását és az egyre távolodó mennydörgést lehetett hallani. A tisztáson minden szempár döbbenten meredt a földön fekvő állatra.

– Mi az ördög volt ez? – mordult fel Angus.

Fraser tért magához elsőként. Felkapott egy lángoló fadarabot, és odavitte az állathoz, ami továbbra is mozdulatlanul feküdt.

– Ezt nézzétek meg! – szólt oda a többieknek, miután néhány perc erejéig némán szemlélte a kimúlt lovat.

Garreth alig hitt a szemének, mikor a tűz folyton táncoló, imbolygó fényében szemügyre vette a földön fekvő állatot, illetve a borzalmas, tépett sebet, ami a nyakán éktelenkedett. A ló kiömlő vére fekete tócsába gyűlt élettelen feje körül.

– Miféle szörnyeteg csinálhatta ezt? – kérdezte Brendan alig hallhatóan. Garreth ekkor vette csak észre, hogy barátja ott áll mellette.

Még magukhoz sem tértek a megrázkódtatásból, mikor újabb sötét alak vágódott ki a fák közül, egyenesen egy másik lóra vetve magát.

– Fegyverbe! – ordított fel Garreth, és a kardja után kapott. A többiek követték a példáját.

A második ló is felnyihogott és összerogyott. A hátborzongató, kínnal teli hangot hamarosan újabb követte, majd még egy és még egy. Garreth szörnyülködve figyelte, mint terítik le az erdőből kiözönlő, rémisztő lények egyik lovat a másik után.

Fogalma sem volt, kik azok. Látta, hogy nem emberek, de nem is állatok.

Pillantása az egyik teremtményre tévedt. Hatalmas volt, emberszerű, de valahogy mégis más, mint bármely emberi lény, mellyel valaha is találkozott. A ló nyakát marcangolta, amelyre nem sokkal korábban vetette magát. Az állat még talpon volt, vadul hánykolódva küzdött, de látszott, nem sok választja el attól, hogy végleg megadja magát az őt ért támadásnak.

Ebben a pillanatban a lény felemelte fejét a rogyadozó térdű ló nyakáról, és vörös parázzsal izzó szemét egyenesen Garrethre függesztette.

A férfi hátrahőkölt a karmazsinszín tekintetből sugárzó mérhetetlen rosszindulattól, ami gyűlölettel vegyesen sugárzott felé. A teremtmény maga volt a pokoli gonoszság, a sátán személyesen.

– A tisztás közepére! – kiáltotta Garreth.

Lairdjük parancsára az emberek gondolkodás nélkül rohantak a csekély füves területre. Kört alkotva, egymásnak háttal álltak, kivont karddal, szemüket az erdőre függesztve.

Természetellenes csend borult rájuk. Az eső elállt, csak a tűz pattogott egyre csillapuló lánggal égve, lassan, fokozatosan sötétségbe borítva a mezőt.

– Mik ezek, Garreth? – kérdezte Angus halkan. A mindig vidám férfi hangja most szokatlanul komoly volt.

– Fogalmam sincs – felelte a nemzetségfő ugyanolyan balsejtelemmel teli hangon.

Garreth és emberei számtalan csatában harcoltak már együtt. A férfi még be sem töltötte a harmincat, mégis több sebhely volt a testén, mint egy matuzsálemnek. Alig tizenéves suhancként már az apja oldalán vonult az ellenséges családok ellen, később pedig klánja lairdjeként saját emberei élén lovagolt háborúba. Nem egyszer álltak már így együtt, egymásnak vetett háttal, karddal a kezükben. Soha nem félt. A halál nem rettentette el, a megfutamodásnak még csak a gondolata sem ötlött fel benne.

Szeretett élni. Szeretett enni, inni, szerelmeskedni. Szerette a családját. De tudta, hogy az erőszakos, fiatalon elszenvedett halál az életük velejárója. Elfogadta, és úgy gondolta, ha itt az ideje bátran üdvözli majd, dicsőségben fog meghalni, népét védve, harcban.

Minden egyes alkalommal úgy indult útnak, hogy talán nem látja viszont a szeretteit. Ez ugyan szomorúsággal töltötte el, de soha nem rettegett. Egészen mostanáig. Abban a pillanatban, ahogy barátaival vállvetve szembe nézett a sötétséggel és az ismeretlennel, életében először félt.

Velőtrázó, artikulálatlan üvöltés hangzott fel az erdő fái között, a közeli hegyek visszaverték a szörnyű hangot. Egy alak vált ki az átláthatatlan vadonból. Futva közeledett feléjük a tisztáson keresztül. Természetellenesen vörös szeme eszelősen villogott. A szája torz vicsorra húzódott, elvékonyodó felső ajka alól elővillantak abnormálisan hosszú szemfogai.

– Démon – suttogta halálra váltan Brendan.

A vörös szemek rémisztő pillantása egyenesen Garrethre szegeződött, mintha őt vette volna célba. A férfi teste várakozásteljesen megfeszült, minden izma ugrásra készen várta, hogy az az ismeretlen lény közelebb érjen hozzá. A kardját olyan erősen markolta, ahogy csak bírta, és mikor ellenfele a közelébe ért, megsuhintotta a súlyos fegyvert, s egyetlen jól irányzott csapással levágta a fejét. A lény eltorzult arcán mintha meglepetés tükröződött volna, miközben a fej a nyaktól elválasztva leesett a földre, és pörögve, forogva pár méterrel a lendületét vesztett, tehetetlen rongycsomóként összecsukló testtől állt meg.

Fülsiketítő csend telepedett a mezőre, amit csak Garreth zihálása tört meg. Társai szótlanul bámulták a mozdulatlan alakot, ami az imént még egy olyan démoni teremtmény volt, melyhez hasonlót korábban soha nem láttak.

Újabb alak bukkant ki az erdő sötétjéből, egy ugyanolyan vérvörös szemű, robosztus termetű, rémisztő kreatúra, mint az előző. Gyorsan közeledett a kis csoport felé, szinte alig lehetett követni a mozgását. Garreth összpontosított, szemét egyetlen pillanatra sem vette le a sebesen haladó szörnyről. Tudta, ha csak pislog, neki vége.

Előre döfött a karddal. A démoni bestia felhördült, hangja cseppet sem volt emberi, inkább egy sebesült, őrjöngő állat vicsorgására emlékeztetett. Ám nem csuklott össze, ahogy Garreth várta. Kinyújtotta a karját, hogy elérje a férfi torkát, miközben további lépést tett előre, látszólag a legkevésbé sem törődve azzal, hogy a kard még mélyebbre fúródik a testében.

– Többen jönnek! – kiáltotta figyelmeztetően Brendan. – Vigyázzatok! Ezek mindenhol ott vannak.

Garreth szeretett volna körbenézni, felmérni az embereit fenyegető veszélyt, de nem tehette. A bestia még mindig ott állt előtte, felnyársalódva a kardjára, ám úgy tűnt, ez nem csökkenti támadóerejét, sőt, a sérülés mintha csak tovább tüzelte volna harci kedvét. Morogva, hörögve, nyálát fröcskölve, vérvörös szemében eszelős dühvel igyekezett közelebb férkőzni a férfihoz, aki kétségbeesetten próbálta feltartóztatni ezt az ismeretlen rémet.

Garreth elszántan küzdött, a karddal és rúgásokkal próbálta távol tartani magától ellenfelét. Ám az emberfeletti erővel rendelkezett, milliméterről-milliméterre küzdötte magát előre, mintha nem is érezné a gyomrába fúródó penge okozta fájdalmat.

A nemzetségfő tudta, hogy nem éli túl az összecsapást, ha nem kerül távolabb a lénytől. Rémisztő állkapcsa máris olyan közel került hozzá, hogy attól félt, bármelyik pillanatban belé marhat, akárcsak karmos keze, amivel közvetlenül az arca előtt hadonászott.

Taktikát változtatott. Nem rúgott, hanem lábával nagyot taszított a feltartóztathatatlannak tűnő alakon, amitől a szörnyeteg hátratántorodott, testéből kicsúszott a fém. Garreth nem habozott. Meglendítette a kiszabadult kardot, és ennek a démonnak is levágta a fejét. Ez látszott az egyetlen módszernek, amivel végleg megállíthatta.

Most engedhette csak meg magának, hogy felnézzen. A látvány elborzasztotta.

Támadóik sokszoros túlerőben voltak, minden egyes emberére legalább öt gyilkos teremtmény jutott. Fraser már a földön feküdt. Mozdulatlan testét szörnyek marcangolták. A többiek még úgy-ahogy állták a sarat, de a csata kimenetele egyre inkább eldőlni látszott. Ilyen brutális támadás ellen nem győzhettek. De meg sem adhatták magukat.

– Vágjátok le a fejüket! – kiáltotta, miközben a hozzá legközelebb harcoló Angus segítségére sietett.

Az idő lelassulni látszott, miközben egyik bestiát a másik után terítette le. Az élet-halál harc minden figyelmét magának követelte. Füle eldugult ereiben száguldó vérének hangjától, a csatazaj, a fájdalmas kiáltások, az eszelős morgások és artikulálatlan üvöltések csak valahonnan nagyon messziről jutottak el hozzá. Szemére vörös ködöt borult, a rácsapódó vér és a homlokáról patakokban folyó izzadság szinte elvakította. Számtalan sebtől vérzett, lába meg-megroggyant, miközben egyik torzszülöttől a másikhoz lépett, hogy megküzdjön vele. Ereje egyre fogyott, emberei körülötte hevertek, halálos ölelésben összefonódva egy-egy szörnyeteggel.

Mindenfelől jöttek, mintha egyre több és több lett volna belőlük. Özönlöttek ki az erdőből, ha egyet levágott, máris kettő termett ott helyette.

Iszonyatos erejű ütés érte a hátát, a tarkóját, még csak nem is látta, merről érkezett a támadás. Térde megroggyant a vállára nehezedő szörnyű súly alatt. Szeme előtt egy pillanatra elfeketedett a világ, de a csapást követő éles fájdalom, egy erőteljes harapás, mely a nyakába mart gyorsan magához térítette.

Megpróbálta lerázni magáról ránehezedő kínzóját, aki nem szűnő szorítással csimpaszkodva, újra és újra belévájva a fogait. Garreth érezte, hogy felszakad a bőre, a húsa, kiserken a vére, végigfolyik a nyakán, a vállán, eláztatja a ruháját. Aztán az éles, hasogató fájdalom kínzó lüktetésbe váltott át, ahogy a rém nagy kortyokban, mohón nyelni kezdte a vérét.

Az első megrázkódtatást hamar felülírta a mindent elsöprő düh. Egész fiatalkorát harccal töltötte. Hamarabb tudott lovagolni, mint járni, és előbb fogott a kezébe kardot, mint kanalat. Tudta, hogy ezt a támadást nem éli túl, de nem állt szándékában megkönnyíteni az ellenfele dolgát – bármilyen teremtmény volt is az. Az ösztön, hogy egészen a halála pillanatáig küzdjön, erősebb volt benne bárminél.

A kardját elejtette, mikor az a valami a hátára vetődött. Most a tőr után nyúlt, amit a derekára erősített öv alá tűzve viselt. Vakon, célzás nélkül döfött vele a háta mögé, de nem is volt rá szükség, ellenfele olyan közel volt hozzá, hogy el sem véthette. Hiába. A bestiának mintha meg sem kottyant volna, hogy az éles penge többször is a húsába mélyedt.

Garreth felemelte a tőrt, és ezúttal a nyakát marcangoló démon fejét vette célba. Tudta, hogy ez kockázatos akció, magát éppúgy megszúrhatja, mint a másikat, de már nem volt veszíteni valója.

A szerencse mellé szegődött. Támadója elengedte a nyakát és felordított fájdalmában. Megkönnyebbülten lépett előre kettőt, hármat, mikor megszabadult a súlyától.

Garreth szédelegve megfordult, hogy szembe nézhessen az élősködővel, amely a vérét szívta. A hirtelen mozdulattól a világ pörögni kezdett körülötte, látása elhomályosult. Megrázta a fejét, hogy kitisztítsa, néhány percig az eszméletvesztéssel harcolt, míg vasakaratának köszönhetően, saját testének korlátain is felülemelkedve erőre nem kapott valamelyest.

A teremtmény alig fél méterre állt tőle. A kés a szemét találta el. Morogva, vinnyogva markolászta a borzalmas sebet, tántorgott, mintha nem tudná eldönteni, Garreth felé induljon, vagy az ellenkező irányba. A férfi tudta, hogy most kellene lecsapnia rá, de képtelen volt egyetlen lépést is tenni, vagy akár felemelni a kezét.

A vére még mindig folyt, vastag sugárban áramlott kifelé a szörnyű seben, melyet támadója ejtett rajta. Az élet fokozatosan szivárgott el belőle minden egyes szívdobbanással, minden egyes kicsorduló cseppel, ő pedig nem tehetett ellene semmit.

A vérveszteségtől és a kimerültségtől meggyötört szervezete végre megadta magát, és ezzel szemben már kivételesen erős önuralma sem győzedelmeskedhetett. A halál közel volt, érezte. Szeme előtt sötét foltok gyülekeztek, tüdeje égett, miközben egyre elkeseredettebben dolgozott minden korty levegőért. A szíve összevissza kalapált. Szédült, letérdelt, hogy ne essen el, már nem tudott tovább talpon maradni. De még tartotta magát, nem volt hajlandó lefeküdni. Térden állva várta az elkerülhetetlent. Nem tudhatta, milyen formában éri a vég: szépen lassan elvérzik vagy szétmarcangolja egy másik szörnyszülött.

Lódobogás zaja keltette fel a figyelmét. Először azt hitte, csupán képzelődik, de a zaj egyre erősödött. Páncélzatba öltözött lovasok robbantak elő a sűrű erdőből, élükön egy óriási fekete mén hátán vágtató férfivel, aki szédítő sebességgel egyenesen Garreth felé vette az irányt.

A laird azt hitte, a hatalmas csődör szemvillanásnyi időn belül eltiporja. Már szinte érezte a paták ütését a fején. Ám ló és lovasa az utolsó másodpercben irányt változtatott, elszáguldott a szörnyeteg mögött, akit Garreth megszúrt, miközben egyetlen csapással megfosztotta őt a fejétől.

A kibontakozó csata kimenetele egyetlen röpke pillanatig sem volt kétséges. Az addig nyerésre álló démonok hirtelen hátrányba kerültek a roppant méneken érkező harcosok ellen, akik egy vihar erejével és hirtelenségével csaptak le rájuk. Úgy tűnt, nem először ütköznek össze ilyen lényekkel, pontosan tudták, hogyan és hol helyezzék el vágásaikat, szúrásaikat, hogy ezek a szörnyetegek soha többé ne álljanak talpra. Pillanatok alatt lekaszabolták azokat a példányokat, melyeket Garreth és emberei kardja megkímélt. A laird szomorúan gondolt arra, hogy barátai élete alig pár percen múlott. Ha ez a csapat valamivel korábban érkezik, akkor talán mind megmenekülhettek volna.

A harc olyan gyorsan ért véget, mint ahogy elkezdődött. A mezőn nem maradt más, csak a vérben úszó holttestek garmada.

Az egyik katona leszállt a lováról, és a még mindig égő, villámsújtotta fához lépett. A legközelebb eső bestia testét felnyalábolva, egyetlen könnyed mozdulattal hajította az élettelen alakot a tűzbe. A lángok magasra csaptak, ahogy új táplálékot kaptak.

A férfiak követték társuk példáját. Mind lekászálódtak a nyeregből, és elkezdték módszeresen összegyűjteni, majd a tűzre vetni a holtakat. Gyorsan, de kapkodás nélkül dolgoztak. Könnyedén kapták fel az óriási termetű támadókat, és úgy vitték őket a lángoló fához, mintha nem is lenne súlyúk.

Garreth felnyögött, mikor meglátta, hogy egyikük Brendan holttestét veszi a vállára. Szája tiltakozásra nyílt, de csak rekedt hörgést tudott kipréselni magából, keze mozdult, hogy megakadályozza azt, amire a férfi készült, de már nem maradt ereje, hogy bármit is tegyen. Tehetetlenül figyelte az eseményeket, miközben szemét könnyek égették. A fájdalom és félelem okozta elkeseredésnek soha nem adta volna meg magát, de a barátai elvesztése miatt érzett kétségbeesett düh megtette a hatását.

Utolsó erejével erőtlenül felüvöltött; mikor elfogyott a tüdejéből a levegő, előre bukott, egyenesen a vértől és esőtől sáros fűbe.

Páncél zörrent meg fölötte, jelezve, hogy az egyik katona közelít felé.

Talán engem is a tűzbe akarnak dobni – gondolta, és ösztönösen felnézett.

Az a férfi lépett oda hozzá, aki a csapat élén lovagolt, a hatalmas fekete mén hátán. Testét tetőtől-talpig vért borította. Megállt a térdeplő Garreth előtt, és lassan levette fejéről a sisakját. Vörösen izzó szeme szigorú vonású arcából egyenesen a lába előtt görnyedő férfira szegeződött.

Garreth ziháló, küszködő lélegzete elakadt, az addig is hintázó világ most hirtelen még gyorsabban kezdett forogni körülötte. Ereje végképp elhagyta. Kénytelen volt lefeküdni az átázott földre. Megadta magát a sorsnak.

1 I. Edward angol király gúnyneve.