Nemere István

Himlő

Orvoskrimi

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-444-8

TARTALOM

Az első nap – április 16.

A második nap – április 17.

Az utolsó felvonás

Az első nap – április 16.

1.

Ringwald, 13 óra 40 perc

Chris Relin gondosan körülnézett, mielőtt átment az úttesten.

Ez is régi, megrögzött szokása volt. Huszonévesen kidolgozta magában a Túlélés Szabályait. Nem volt sok törvénye, paragrafusa, de azokat éppen ezért mindig betartotta – élvezte, hogy a világ törvényeivel, jogszabályaival és szokásaival ellentétben ezeket senki sem kényszerítette rá. Ezek csak az övéi, mások még a létezésükről sem tudnak, hisz senkinek sem beszélt róluk.

Az egyik ilyen Szabály az volt, hogy óvatosan kell közlekedni. Az indoklás: „sokáig kell élnem, sok feladat vár rám, ostoba dolog lenne egy autó kerekei alá kerülni, ha ezt el is lehet kerülni”. Chris Relin ehhez tartotta magát. Harminckét éves fennállása alatt még soha nem ütötte el semmilyen jármű, nem tört el egyetlen csontja, voltaképpen talán el sem esett. Leszámítva persze az egyetemi sportsérüléseket, de azokra most már nem is gondolt.

Amikor csillapult a forgalom és a szemben lévő járda oszlopán kigyulladt a zöld lámpa, lelépett a járdáról. Pontosan akkor és nem korábban. Mások persze elindultak már, egy férfi meg is lökte őt a vállával, mintha azt mondaná: „Mire vársz, öreg, az autók már leálltak!” De Chris tudat alatt mindig arra számított – attól tartott –, hogy az egyik sarkon egy sietős autós még belemegy az érett sárgába, ami voltaképpen már piros, és éppen őt üti el. A zebrán áthaladva mindig nagyon fülelt is – nem hall valahol a közelben egy nagy fordulatszámon üzemelő, bőgő autómotort…?

Nem hallott, hát sietve átment a másik oldalra. Alig észrevehetően megkönnyebbült, amikor ismét a járdán ment. A boltokra most nem nézett, nem akarta lefoglalni a figyelmét.

Követett egy embert, és nem akarta elszalasztani. Az illető középkorú asszony volt, meglehetősen dundi testalkatú, szó sem volt tehát arról, hogy hirtelen felgyorsít és eltűnik Chris szeme elől. Mi több, ez a mai feladat elég kényelmesnek bizonyult. Nem ma követte először ezt a nőt, és nagyjából sejtette is, merre fog menni, mit fog csinálni. Innen meg sem áll a nagy divatáruházig, ahol különösen a földszinten a drogéria környékén őgyeleg majd, aztán a mozgólépcsőn felmegy a fehérnemű-osztályra, ott is sokáig válogat. Később átkel az úttesten, mert egy élelmiszer-áruház van a széles utca másik oldalán. Ringwald kellős közepén, a belvárosban ezek a „menő” helyek a már nem annyira fiatal, de valakinek még tetszeni akaró nők számára. A férj, aki megbízta Christ a felesége követésével, nem kevés pénzt ígért, ha sikerül kinyomozni a szerető kilétét. Most, a negyedik napon azonban Chris még mindig nem tudta, ki a szeretője a molett nőnek – de azt sem, hogy egyáltalán van-e itt a képben egy másik férfi. Vagy csak a férj lát rémeket?

Chris hajlott ez utóbbira, de éppen ekkor történt valami… A molett nő vaskos lábai hirtelen irányt változtattak. Nem az áruházba ment, hanem a belváros hangulatos főtere felé vette az irányt. Órájára nézett, majd felvetett fejjel, szemmel látható izgalommal igyekezett a kis szökőkút és a mellette lévő kávézók felé. Most Chris is gyorsított, nem akart lemaradni semmiről. A sétálóutcában nem tartott orvul rátörő járművektől, csak a szakma szabályaira ügyelt – a megfigyelt személy nem veheti észre a követőt. Erről gondoskodott. Hat éve volt a szakmában, sőt már majdnem hét, tehát tudta, mit csinál.

A főteret tizenkilencedik századi épületek szegélyezték, sőt volt ott egy még régebbi templom is. A kávézók kiömlöttek a házakból, fehér, sárga, bordó műanyag székeik és asztalkáik ellepték a házak előtti tereket, a sétálóknak alig maradt tér. A molett nő nyugtalanul körülnézegetett, aztán megpillantotta, akit keresett. „Ha ez egy nő, fújhatom az egészet – jutott Chris eszébe, de azért optimizmusa sem hagyta el, hát hozzátette: – Ha csak nem most derül ki, hogy a nő biszex, és a szeretője egy nő…”

De nem, ez egy férfi volt. Méghozzá korban hozzá illő, olyan jó negyvenes sármos férfi. Napbarnított bőr, ősz halánték, fehér tengerészsapka, ami talán azt jelezte, hogy közelebbi kapcsolatban áll egy jachttal…? Egyszóval volt itt minden, ami megdobogtathatja egy középkorú, nem túl csinos nő szívét – nyugtázta Chris, és a szomszédos kávézó teraszán máris kinézett magának egy asztalkát. Onnan kényelmesen szemmel tarthatja majd a célszemélyt és az újonnan felbukkant idegent.

2.

Abbey, 14 óra 50 perc

Petra levetette a fehér köpenyt. Megszokott mozdulattal akasztotta be az öltözőszekrénybe.

– Máris haza? – kérdezte Natta, az egyik ápolónő. Megengedett magának ilyen bizalmas hangsúlyt, lévén évtizedek óta az osztályon. Azonfelül valaha a szomszédban laktak, és Petrát kislány kora óta ismerte. Ő volt mellesleg az egyetlen nővér az intézményben, akinek Petra megengedte a tegezést. Nem is kellett felajánlania, olyan természetesen jött a dolog. Natta már az ötvenhez közeledett, vagy el is hagyta…?

– Nem, dehogy. Valami tudományos összeröffenés lesz a D épületben, pontban tizennégy óra nulla-nulla perckor – rámosolygott még Nattára, és máris ment. A D épület itt volt közvetlenül a laborok mellett. Már nem is érezte orrában a sok vegyszer szagát. Csak akkor szimatolt valami kellemeset, amikor a két ház közötti keskeny átjáróban egy virágágyás mellett húzott el sietve. Hat perce volt, amikor megkerülte az épületet és a főbejárat elé állt. Talán még ülőhelyet is kaphat, gondolta gépiesen, és sietett befelé. A kisebbik terem a földszinten volt, és Petra már a kitárt ajtóból tudta: itt nem lehet elkésni. Lassított léptein, a gyomrában érzett valamit. Hát persze, szokás szerint ma sem ebédelt, nincs itt valahol egy büfé…?

3.

Abbey, 14 óra 02 perc

A férfi nehezen lélegzett.

Nem tudta pontosan, mi történik vele. Azt sem, hol jár éppen. A város neve ugyan ott pislákolt az agyában, de ezen túl most már valahogyan semminek sem volt helye. A tudata egyre zavartabb lett. A látása is. Valamivel később vette észre, hogy alig hall valamit. Mintha a világ zajai egy homályos – és mind homályosabb – üvegfalon át jutottak volna el hozzá. Vagy el sem jutottak…?

A legrosszabb az volt, hogy mindezt még értette is. Világosan érezte, ahogyan elhagyja az ereje és mind kevesebbet lát. És hall. Valami történt, valami rossz történt – dübörgött benne a félelem. Ez lenne az infarktus? De hisz sohasem volt baj a szívével. És különben is, még nincs negyven éves… Nem szokott… ilyenkor… ilyesmi…

Még meg tudta állítani az autót. Senki sem járt arra, ő legalábbis nem látott senkit. Valami park lehetett ez, annak a széle…? Zöld foltok ugráltak a szeme előtt, alighanem fák lehetnek. Ösztönös mozdulattal csapta be a kocsi ajtaját, odabent nem bírta volna ki többé, alig kapott levegőt. Aztán határozatlanul megtorpant. Egyszerűen nem tudta, mit tegyen most. A lábai már nem engedelmeskedtek, a világ gyanús csöndbe burkolózott. Még látta a fákat – vagy azt hitte, hogy látja. Egy erő vonzotta, halványan elhatolt a tudatába, hogy ez a föld. Le kellett ülnie, aztán nagyon szívesen végigfeküdt volna a talajon, vagy mi is volt az ott alatta… fű, pázsit?

És akkor elvesztette az eszméletét.

4.

Ringwald, 14 óra 41 perc

Chris Relin elégedetten állt fel. Már rég kifizette a számláját, hogy bármikor felugorhasson és követhesse a molett nőt. Aki édesdeden csevegett a férfival csaknem egy álló óráig. Chrisnek sikerült néhány remek fotót készítenie a férfiról és kettejükről – a gép a mobiltelefonjába volt építve. Még ma találkozik a férjjel, és megmutatja neki a képeket. Hátha felismeri azt a szépfiút…?

Most megint követte őket. A férfi kocsija nem messze parkolt. Ez meglepte Christ, de nem jött zavarba. A tér sarkán éppen elég taxi sorakozott. Három perc sem telt bele, már amazok terepjárója mögött haladt. Nem mentek messzire – a belváros egyik régies, hangulatos kis háza előtt álltak meg. Kiszálltak, addig Chris a taxiban ült szótlanul, mintha várnának valakire. Amikor azok ketten bementek a házba, úgy tett, mint aki most telefonálni akar. Kifizette a taxist, kiszállt, a jármű elrobogott, ő pedig agyába véste a terepjáró rendszámát. Aztán a kapuhoz ballagott. Még hallotta, hogy csapódott a liftajtó. Odalent a kijelző mutatta: a harmadikra mentek. Megvárta, míg visszajött a jármű, beszállt, felment a harmadikra. Három ajtót látott, egyiktől a másikig ment, hallgatózott. A „Mendel” felirat mögött hallotta a dundi nő buja nevetését, amely előbb elhalt, aztán furcsa kis sikongatásokkal folytatódott…

Nem is mozdult el onnan. Mobilján hívta a férjet. A Mendel név semmit sem mondott neki. De ígérte, máris jön. És csakugyan nem telt bele húsz perc, ott volt. Feljött ő is a lifttel a harmadikra. Középtermetű, élettől kissé megviselt, de a mostanában jól menő üzlete miatt kellően magabiztos férfi várakozva pillantott Chrisre. Éppen hogy csak köszönt. Keveset szólt. Talán elszorult a torka az izgalomtól? Végtére is a házassága áll vagy bukik ezekben a percekben, amelyek mindjárt itt vannak, rohamléptekkel közelednek. Sápadt volt, a szeme alatt kicsit rángott a bőr.

– Odabent vannak, szeretkeznek – jelentette Chris. Ezeket a perceket már kevésbé kedvelte, de kénytelen volt belátni: egy magándetektív munkájához ez is hozzátartozik. Miként a vízvezetékszerelőnek a falbontás, a szemetesnek a kukák, az orvosnak a halottak.

A férj rábámult, csak a szemével kérdezte, mi most a teendő. Chris megnyugtatta:

– Álljon a falhoz, ne lássák meg rögtön. Én csöngetek, és szólok.

Már szinte látta maga előtt amazok ijedt tekintetét. A molett asszony szemét, amikor megérti, hogy a férje egy tanúval rajtakapta őt. Hogy ebből válás lesz. Chris sóhajtott, és erőteljesen megkopogtatta a szépen pácolt faajtót.

5.

Abbey, 14 óra 44 perc

– Segítsenek, kérem – mondta a magas férfi.

Vagy öten állták körül, de senki sem hallgatott rá. Ő volt az egyetlen, aki odament a park füvén heverő férfihoz. És aki mobilján segítséget hívott.

Akkor jöttek meg a mentők. A park fehérkavicsos útján kanyarogtak felfelé, furcsa látványt nyújtottak, hisz itt csak gyalogosan járkáltak az emberek, autót aligha láttak. Ezért távolabbról is arra siettek néhányan, valami véres szenzációt gyanítva. A mentőápoló megkérdezte, mi történt. Aztán, mivel senki sem válaszolt, legfeljebb annyit, „hogy itt találtuk, feküdt a füvön”, maga látott hozzá a vizsgálathoz. Amit talált, megdöbbentette és elbizonytalanította. Társával hordágyra tették hát az eszméletlen férfit, és mivel nagyon billegett, hát két hevederrel oda is szíjazták. Aztán az autó elindult, a kis csoport ember pedig – a géppel frissen nyírt, még fűnedv-illatot árasztó pázsit szélén – utánuk nézett, most már tanácstalanul. A mentő a park kapujához közeledve mintegy jelképesen felmorrantotta szirénáit, és szabad utat kapva, kék fényeit villogtatva indult a városközpont irányába.

6.

Abbey, 15 óra 34

Petra először alig érezte, hogy valami mocorog a köpenye zsebében. Aztán rájött, hogy ez a kórházi csipogója, amit rezonanciára állított be. A kórházi nők egyöntetűen csak „vibrátornak” hívták a telefont, amikor így működött, néha kamaszlányként vihogva tárgyalták ki a szerkezetet.

A nő most elővette, felvillantotta a kis képernyőt. Nem telefonszám, hanem a LABOR szó jelent meg rajta. És egy szám: 1. Ez első fokozatú riasztást jelentett. Nem is hitt a szemének – évek óta dolgozott vezető orvosként a laborban, ő volt az egyik főnök – de még sohasem kapott „egyes riasztást”. Ő sem küldött a kollégáknak vagy bárki másnak. Ilyesmire eddig nem volt példa.

Az előadás témája azonnal kiszaladt a fejéből. Nem is volt többé jelentősége, ahogyan semmi másnak. Szerencsére egy széksor szélén ült, mintha csak sejtette volna, hogy elhívják. Vagy inkább arra készült, hogy ha nagyon unalmas lesz a „műsor”, könnyen elmenekülhessen az előadóteremből? Mindenesetre a kijárat nem volt messze. Kezében, jól láthatóan vitte a csipogót, így senkinek sem volt kétsége: elhívták szolgálati ügyben.

A labor nem volt messze. Már az is feltűnt, hogy az egyik belosztályi főorvos és egy számára ismeretlen középkorú orvosnő álltak a folyosón, az ő szobája előtt. Később a nő a fertőző osztály vezetőjeként mutatkozott be.

– Doktornő, végre! – így a belgyógyász főorvos, doktor Tapper. – Különleges vizsgálatokat kérünk. Már beadtuk a vért és a többit, de szükség van az ön utasítására. Ha ön az ügyeletes vezető…

– Én vagyok, természetesen – elmormolta a nevét, de ez szemlátomást nem nagyon érdekelte amazokat. Sőt, egyáltalán nem érdekelte. Valamiért nagyon izgatottak voltak. Petra kis türelmet kért, bement a gyorslaborba. Ketten voltak bent, Angela, a laboráns és Oldie, aki igazából hisztokémiai metszeteket szokott készíteni, délelőtt. De most már délután volt, és alighanem csak Angelának udvarolt. Pedig Angela férjnél van… Persze lehet, hogy tetszik neki Oldie, a férjével meg ki tudja, mi baja, Petra az ilyesmivel nem szokott törődni.

– Jó, hogy jön, doktornő – Oldie egy papírt mutatott fel. Laboratóriumi megrendelőlap volt. Angela már dolgozott, fel sem nézett. – Nézze csak, miket rendeltek. B–6-ost és 8-ast, Z–16-ost, 28-ast és 217-est. Most akkor miféle betegük van? Belosztályra való, vagy fertőzőre, vagy…? Ilyent még úgysem csináltunk.

– Végezzék el, amit kell – felelte Petra keményen. – Nem a mi dolgunk ezzel foglalkozni.

De amikor ő is ránézett a vizsgálati kérőlapra, nem titkolhatta csodálkozását. Lényegében csupa olyan vizsgálatot kértek – néhány szokásos, rutinszerű mellett –, amivel Petra itteni pályafutása alatt még egyszer sem találkozott. A vérsejtszámlálást, süllyedést olyan határértékeken kívül is, amelyeket soha senkinek nem csináltak, egyszerűen ilyen betegségek nem is léteztek.

Oldie vállat vont, és valamit mormogott a különc orvosokról, akikkel szerinte tele van ez a kórház. Közben megszólalt a telefon. Oldie egyik barátja jelentkezett. A fiatalember hallgatta, aztán letette és Petrára nézett. Jól látta a doktornő csinos arcán a feszültséget. Petra huszonnyolc éves, tudta Oldie, vagyis annyi, mint ő. De soha eszébe nem jutott volna udvarolni az elvált asszonynak. Már csak azért sem, mert nem az ő esete az ilyen karcsú, kisportolt, meglehetősen szigorú tekintetű, bár csinos nő. Ő az Angéla-féléket, a moletteket, kedveseket, mosolygósakat szerette. Petra haja sötétszőke, és nem is elég magas.

– Doktornő, most hallottam, hogy a mentő hozott egy eszméletlen beteget a bel intenzívre. De éppen viszik át a fertőző intenzívre. Nagy fertőtlenítést rendeltek el a 2-es Belosztályon, ahol eddig volt.

– Gondolja, ez a mi emberünk? – intett Petra a centrifugára. Angela éppen elindította a gépet, miközben egy másik véradaggal máris felállt. Petra tudta, mi lesz a minta sorsa, útja, hát nem törődött vele tovább. Még eltart azért vagy tíz percig, amíg a legmodernebb gépek is kijelzik az eredményt. Oldie hevesen bólogatott, de a doktornő erre már nem figyelt. Kiment a folyosóra. Doktor Tapper aranykeretes szemüvegén megcsillant a mennyezeti lámpa fénye, látszott, hogy amúgy a doktor napozik, teniszezik vagy vitorlázik. Vagy mindezt csinálja a szabadidejében. Jól áll a barna bőrén a fehér szín, és az az ősz halánték a negyvenöt-ötven évéhez, hát bizony sok női szívet megdobogtat kórházon belül és kívül. Csak éppen Petra nem volt fogékony az ilyesmire, hát eléggé száraz hangon közölte.

– Nem muszáj itt várniok, kedves kollégák. Amint végzünk, telefonon beolvasom az eredményeket… negyedóra múlva. Aztán felteszem a számítógépre is, ha megkapom a beteg adatait.

– Nincsenek adatai – vágta rá Tapper azonnal, és mintha egy kicsit ellenséges lett volna a hangja. A fertőzőosztályos doktornő apró mosolyt eresztett meg Petra felé, mintha elnézést kérne kollégája nyers modoráért:

– Még nem tudunk róla semmit, eszméletlenül hozták be, iratai sem voltak.

– Ilyenkor ideiglenes kódszámot szoktak kapni – figyelmeztette Petra, jóindulatúan. A nő csak mosolygott ismét, de látszott, nem figyel rá. Valamiért nagyon ideges lehetett. Petra nem tudta, mi bajuk, egy pillanatig hát csak állt, aztán visszament a laborba. Fél füllel mintha még azt hallotta volna a doktortól, hogy „ennek ugyan soha nem lesz lapja a számítógépen”. De ez annyira hihetetlennek tűnt, hogy a tudata nem akarta befogadni.

7.

Ringwald, 15 óra 49 perc

Chris Relin magándetektív már szabad ember volt.

Mióta ma délután befejezte ezt az ügyet, nem volt egyéb megbízatása, és ezzel együtt munkája sem. De valahogyan nem aggódott. A molett nő követése, majd leleplezése a szeretőjével ugyan rutinfeladatnak számított, ám keserű szájízt hagyott maga után. Relin annak idején igazi detektív volt, elvégezte a rendőrtiszti főiskolát is. Most nem akart arra a napra gondolni, amikor kirúgták. Meg arra sem, hogy miért.

Élvezte a hirtelen jött szabadságot. Otthon az anyja a titkárnője, mert hát nem telik egy igazi irodára sem. Ha ügyfél keresi fel, azért talál egy réztáblát lent az utcán és fent a másodikon a lakás ajtaján is. A mama kedvesen vezeti az ügyfelet a „váróba”, amivé tették az egyik kisebb szobájukat. És oda jön aztán maga a nagy Chris Relin, a magánnyomozók gyöngye, hogy meghallgassa az ügyfelet és természetesen azonnal megoldást kínáljon a bajára. Ez a megoldás majdnem mindig maga Relin személye és munkája szokott lenni. Tisztes díj fejében, amiről a törvénytisztelő magánnyomozó – külön kérésre… – hajlandó számlát is kiállítani.

A mobilja hallgatott, tehát otthon sem történt semmi. Nem kereste ügyfél, nincs újabb munka. A férfi hát ballagott. Ringwald nem olyan nagy város, a belvárosa meg egyenesen kicsi. Már az a gondolat is megfordult a fejében, hogy moziba megy, ám a gyomra megkordult, és akkor mégis inkább egy kis kínai önkiszolgáló büfé mellett döntött. Volt ugyan pénze, de bölcs ember lévén azt se feledte: holnap is lesz nap. Azokra az eurókra holnap meg holnapután is nagy szüksége lehet, és lesz is bizonyosan.

8.

Abbey, 17 óra 21 perc

Clara biztos volt benne, hogy Bernie fekszik azon a padon.

Öt órára beszélték meg a találkozót. Igaz, Clara kicsit késett, de hát a közlekedés… Amikor leszállt a buszról, fellélegzett. Már nem is nézett az órájára. Besietett a széles rácskapun, amely nappal mindig nyitva volt. Bernie szokás szerint azért telefonált, mert megint bajban volt. Mostanában, hogy nincs állandó munkája, szerette megpumpolni a nővérét. Hogyan is fajult el idáig a dolog? – kérdezte néha Clara, de jobbára csak magában. Mióta nem éltek a szüleik, néha úgy érezte, gondoskodnia kell az öccséről. Bernie azonban csak olykor bukkant fel, amúgy sohasem lehetett tudni, merre jár és mit csinál. Talán már lakása sincsen? – hasított Clarába a félelem. A végén még narkózni kezd, és akkor vége. Ettől már régen tartott, Bernie kevéssé ellenálló, bárki bármire rá tudja beszélni. Clara sejtette, az öccse most is hiányt szenved – hát hozott pár száz eurót a retiküljében. Ennél többet most nem adhatott.

Sok bajt okozott az öccse Clarának – de erről Bernie nem tudott. Egy fiatal ügyésznek nem tesz jót, ha rendezetlenek a családi kapcsolatai. Clara maga jó régen egyszer már házas volt, de elvált, és azóta a hivatalban sem piszkálják. Ám ha tudnának Bernie-ről, ha tudnák róla az igazat, hogy valami csavargóvá züllött, talán hajléktalan, talán narkós, sőt talán bűnöző is… Akkor Clarának el kellene hagynia a hivatását. Az erről szóló szabályok egyértelműek.

Hát soha nem beszélt senkinek Bernie-ről. Az iratokban persze szerepelt, hogy van egy öccse, de azt állította róla, hogy tudomása szerint évekkel korábban kivándorolt, és valahol Brazíliában él, bár nem tartják a kapcsolatot. Ez utóbbi mondatra azért volt szükség, hogy ha egyszer bizonyítékként legalább egy Rióból kapott képes levelezőlapot kérnének, amin a szöveg után a „Bernie” aláírás szerepel – hihető legyen, hogy Clara ilyent sem tud felmutatni.

Az ügyésznő sietett át a parkon. Idegesen nézett az órájára – öt-húsz van már, és Bernie…? Nagy néha találkoztak már itt, és az öccse mindig a park leghátsó, legkevésbé látogatott részén várta őt. Nem csoda, hogy nem akart emberekkel találkozni. Clara most megpillantotta a kis patakot, amin jelképes szamárhátú fahíd vezetett át. Odább van egy mesterséges barlang is, nagy néha gyerekek játszanak arrafelé. De most csönd volt, nagy csönd.

Bernie a leghátsó padon feküdt, amelyet a bokrok majdnem teljesen eltakartak. Clara habozva ment közelebb, szólította öccsét, aki nem felelt. Háttal és kissé görnyedten hevert, mozdulatlanul. A lábait felhúzta egészen a hasáig, a pad mellett a füvön valami fehérlett. Kis hófehér téglalap, annyira nem ide illő…

Bernie testén viseltes ruha, csavargók hordanak ilyent, azzal a koszos és jellegzetesen durva bakanccsal együtt, a lábán.

– Bernie…!

Clara hangja halk, hidegség lopózott beléje, elfulladt a torka. Egy pillanatra kívülről látta magát – csinos fiatal nő, jól öltözött, vajon minek merészkedhet a bokrok közé? – kérdezhetné egy látogató. Ha lenne itt más is. Csinos nő, igaz, hogy már huszonkilenc és elvált, de jó az alakja és festett az arca, a körme, világos nappal nem kell félnie a parkban… Csak éppen Bernie miért nem mozdul?

Amikor már ott állt mellette, sőt megkerülte félig a padot, akkor értette meg, hogy az öccse halott.

Bernie nyitott szemmel nézett a pad támlája alatt a bokrokra. A szeme üveges, régóta az. Az arca olyan furcsán fekete, a bőre a kezén is… Mintha kátrányt öntöttek volna rá. De csak foltokban, szinte pikkelyekben. Clara nem tudta, mennyi idő telt el. Arra eszmélt, hogy a szíve rettenetesen dobog, azt hallja a torkában, a halántékán, a fejében, a mellében. Mintha az egész teste a szívverését rezonálta volna. Egy pillanatig alig kapott levegőt. Bernie meghalt, Bernie meghalt – verte benne egy dob, tragikus ritmusra, megállíthatatlanul.

Önkéntelenül hajolt le a pad mellett. Valami arra késztette, ne nyúljon Bernie-hez, ne is érintse őt. Sem a padot. De az a kis fehér papírlap vonzotta. Amikor már mélyen volt a feje, érezte, hogy szédül. El innen, dübörögte most az a tam-tam dob a fejében.

A kis téglalap egy névjegy volt. Eltette a retiküljébe. Lassan hátrált, majdnem elbotlott, akkor megfordult és kilesett a bokrok között. Sehol senki. Öntudatlanul is álcázni igyekezett, honnan jön és ott mit látott. Lassan ment, mint aki sétál. Csak kiérve az ösvényre sietett kissé, aztán amikor elérte a park közepén a nagy sétányt – tele volt gyermekkocsis anyákkal, kutyás férfiakkal, görkorcsolyázó gyerekekkel – mintha egy kicsit nagyobb biztonságban érezte volna magát.

Meg sem állt a park széléig. Miért is nem jött kocsival? De amikor elindult, még volt elég ideje, és nem akarta Bernie-t azzal cukkolni, hogy neki már milyen szép fizetése, lakása és kocsija is van. Valahol a lelke mélyén attól is tartott – bár ez nem szép dolog volt –, hogy Bernie mindezek láttán bejelenti, hogy hadd lakjon nála.

Most ugyan nem volt egyetlen férfi sem Clara életében, de ettől azért idegenkedett volna. Különösen azért, mert ismervén Bernie-t, tudta: neki kéne eltartania az öccsét. Aki hamar beleszokna a jóba, a szépbe, a kényelmesbe, és többé nem szakadna el a nővérétől.

Jaj istenem, miket beszélek róla? Szapulom szegényt, pedig éppen most halt meg! – jutott eszébe. Kénytelen volt előkapni egy papírzsebkendőt, megtörölte a szemét, mielőtt kilépett a parkból. Remélte, nem látta őt ismerős. Ha szerencséje van, Bernie-nél nem találnak semmilyen iratot. De még ha megállapítják is a nevét, ki gondolná, hogy az abbeyi városi ügyészség egyik fiatal gyakornoknőjének az öccse volt? A Dupont név egyike a leggyakoribbaknak. A legközönségesebbeknek. Szerencsére.

Még maga előtt látta öccse fekete arcát. Vajon mi történt vele? Ez valami betegség, vagy álcázás…? Mit akart csinálni az a szerencsétlen? Már sohasem fog kiderülni?

A gondolat lassan érlelődött benne. Ismerte önmagát, tudta hát, hogy eltelik néhány óra, mire csakugyan megteszi, ami most az eszébe jutott.

9.

Abbey, 17 óra 56 perc

Petra majdnem hat óráig várta, hogy az eredmények elküldése után – igaz, a két orvos maga vitte el, Tapper doktor erélyes kezébe kaparintotta a lelet számítógépből kinyomtatott, kissé túlméretezett lapját – az ismeretlen beteg kórlapja felbukkanjon a kórház belső hálózatán. Ám hiába kattintott a számítógépen a megfelelő rovatokba. Sem az „Ismeretlen páciensek”, sem az „Újonnan felvettek” rubrikájában nem talált rá. Még egy nyomorult kódszám alatt sem találta meg azt a beteget, akit a mindig jól értesült Oldie szerint először a bel intenzívre vettek fel, de onnan hamarosan átvittek a fertőző intenzívre, és erősen fertőtlenítették utána a belosztályt. Nemcsak az intenzív részleget, hanem az egész osztályt! – mint mondták később. Ilyesmiről Petra még nem is hallott.

Természetesen ezen eltöprengett. Sok különös dolgot tapasztalt már a kórházban, de szinte minden alkalommal bebizonyosodott, hogy azok magából a működésből eredtek, vagy a működés hiányosságaiból. „Elég nagy a hiba-felület”, szokta mondani az igazgató, nyilvánosan is. Ez mintegy felmentést adott a vezetésnek, ha „odalent” ismét valamilyen hibára jöttek rá, amit „odafent” követtek el – gyanította Petra.

Megpróbált telefonálni a belosztályra, de mind a három számuk folyton foglaltat jelzett. Ezt megértette, nagy kavarodás lehet ott. A fertőzőn ugyanaz volt a helyzet, semmi remény nem volt arra, hogy például éppen Tapper doktort telefonvégre kapja. Ugyanakkor motoszkált benne az érzés, hogy egyáltalán minek csinálja ezt? Van hozzá valami köze? Hiszen ő a laborban dolgozik, azt vezeti, semmi értelme, hogy egy rejtélyes beteg után kutakodjon, akit ráadásul sohasem látott, nem rokona, még csak nem is a távoli ismerőse.

Lehet, nem is a beteg maga izgatta – legalábbis nem a személye. Csak ült és nézte azt a bántóan fehér papírlapot, amire az analizátorok kinyomtatták a leletet. Ezek az eredmények a számok nyelvén is roppant zavarosak, érthetetlenek voltak. Igaz, minden mérési eredmény biztosan egyezett a valódival – ezt Angéla ellenőrizte, mielőtt hazament. De az elnéptelenedő laborban lassan magára maradó orvosnő mégis a számok összességét látta. És éppen azzal nem tudott kibékülni.

Ezek a számok nem illettek egymáshoz. Ahol a vérnyomás értéke párosult három olyan adattal, amely ennek ellentmondott… Ahol a lázérték rendkívül magasra hágott, ott néhány más számnak alacsonynak kellett volna lennie – de azok is magasak voltak. Ez olyan betegségre utalt, amelynek tüneteit Petra nem ismerte. Sohasem látott ehhez foghatót.

Végre elérte egyik professzorát. Közben múlott az idő. Nem is gondolt rá, hogy igazából már haza kéne mennie. A professzor, aki csak fél éve ment nyugdíjba, türelmesen végighallgatta Petra beszámolóját a kísérő körülményekről, előbb sokat hümmögött, aztán időt kért. Végül abban maradtak, hogy Petra estefelé felhívja. Most csinált magának egy másolatot erről a különös leletről, és retiküljébe süllyesztette.

Nehezen szánta rá magát a hazamenetelre. Otthon nem várta senki. A lakás rideg, a falakon túl nagyok az üres felületek. Jó képeket szánt oda, de eddig csak olcsó reprókra tellett. A labororvosok fizetése nem túl nagy, és kevés ideje marad, hogy valahol még mint orvos felvállaljon egyet és mást. Petra nem is vállalt fel semmit.

Már eljött a laborból, amikor meglehetős csődületet látott a fertőző osztály előtt. Néhány egyenruhás férfi állta el a bejáratot. Innen messziről nem látta, de úgy sejtette, rendőrök lehetnek. Néhány nő és férfi izgatottan futkosott, az egyik kezében mintha mikrofont látott volna. Aztán a helyi tévé mikrobusza futott be, oldalán a jól ismert betűkkel, a tetején kis kerek antennával.

Nem vonzotta a tömeg. Valami üresség szállta meg, belül minden hideg volt. Nem először fordult elő vele, az érzés nagyon mélyről jött. Akadtak ilyen órái, sőt napjai, amikor a legszívesebben senkit sem látott volna. Nem akarta száját másokhoz kinyitni. Most már kissé bánta azt is, hogy este – ígéretéhez híven – fel kell hívnia a professzort. Gyors léptekkel ment a kapu felé.

A kocsiját a parkolóban hagyta. Egy pillanatra kísértést érzett, hogy otthagyja és gyalog menjen. De aztán eszébe jutott a távolság, amely elválasztotta őt a kórháztól. Ha most jól is esne a séta, holnap reggel biztosan elkésne. Néha olyan álmos napok jöttek rá. A tavaszi fáradtságtól lehet…? Akkor reggel a legszívesebben aludt volna végkimerülésig. Milyen lehet az – addig aludni, míg az ember totálisan felébred, elmúlik az álmossága? Ahogyan népiesen mondják: míg kiveti magából az ágy…?

Csak sejtette, hogy ez csodálatos érzés lehet. Gyönyörű állapot. Ha egyszer végre elutazhat egy többhetes szabadságra valamelyik déli szigetre, akkor majd megteszi. Most, amikor a sötétedő parkolóban beült kocsijába, de még nem indította el a motort – meleg szelet érzett csaknem meztelen testén. A szoba ablakán meglebbent a hófehér függöny. A tenger hullámai szabályos ütemben csapkodták a partot. Vagy nem is csapkodták, mert nem volt éppen erős szél, nyugalom ölelte magába a fehérhomokos partot, és a legyezőpálmák ágai éppen hogy csak bólogattak… Az az illat, amely egyszerre volt a naptól forró homok kipárolgása, a tenger szaga, a szél által hozott fűszerillat… Ezek együtt bódították el Petrát.

Csak percekkel később indult el, hazafelé.