Nemere István

Horthy Miklós magánélete

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-453-0

TARTALOM

1. Egy szépreményű fiatalember

2. A karrier kezdetén

3. Közelebb a csúcshoz

4. A legszebb korszak

5. „Találd meg a helyedet!”

6. A fővezér – közelről

7. A kormányzó

8. A Legfelsőbb Hadúr

9. Viharban

10. Az utolsó évek

1. Egy szépreményű fiatalember

A későbbi „vitéz nagybányai Horthy Miklós Őfőméltósága, a Kormányzó Úr” gyermekként semmiben sem különbözött kortársaitól.

Nem is különbözhetett, hiszen a család, amelybe beleszületett, semmivel sem tűnt ki annak előtte. És voltaképpen – utána sem.

A Horthyk nem voltak fontos emberek, sokra nem vitték. Bár persze korabeli nemesi szokás szerint ők is folyton régi híres ősökre és karrierekre hivatkoztak és magukat ősi családnak tartották – azért ez nem egészen volt igaz.

Persze ennek ellenére nemcsak Horthy elődei hittek ebben a legendában, hanem ő maga is. Amikor az emigrációban, nyolcvannégy évesen kiadta emlékiratait („Emlékirataim” Buenos Aires, 1952), lett volna rá elég ideje és alkalma, hogy kijavítsa vagy a gyermekkorról szóló részt, vagy bármelyik későbbi eseménysorozat önmaga általi leírását. De nem tette meg, és ebből tudhatjuk: nyilván maga is szentül hitte, milyen fényes múltú családból származik.

Ősi, történelmi nagybirtokosok – ezt állították magukról a Horthyk. Persze azt, hogy igazából akkor már nem voltak nagybirtokosok, bárki láthatta, aki tisztában volt a család anyagi viszonyaival. Az „ősi” jelzőn pedig lehet vitatkozni – hiszen voltak és vannak, akik számára már az is nagy dolog, ha százötven évre képesek visszavezetni származásukat és ismerik az időben mögöttük maradt negyedik vagy pláne ötödik generációt (a legtöbben erre nem vagyunk képesek, és még többen vagyunk azok, akiket ez nem is nagyon érdekel…) De az a világ, amelyben a Horthyk éltek, nagyon más világ volt – ezt ne feledjük el. Ott az ilyesmit sokszor életbevágóan fontosnak tartották, ez a bizonyos származás határozta meg valakinek a helyét a társadalomban, sőt egész életpályáját. Mi több, az életmódját, a házasságát, utódainak létezését is.

A Horthyk állításuk ellenére nem rendelkeztek nagy, ismert múlttal. Ma persze ez a név mindenkinek mond valamit Magyarországon, kinek ezt, kinek azt. De mielőtt Horthy Miklós Magyarország kormányzója lett, jobbára csak egy szűk nemesi és katonai réteg ismerte ezt a nevet. Azok is jobbára éppen Miklós úr fényes katonai pályafutásából. Más Horthy, aki egy kicsit is hírnévre vergődött volna, nem volt addig. És tegyük hozzá: igazából később sem. A Horthyk váratlanul bukkantak fel a huszadik századi magyar politikai égbolton, Miklós lett közülük a legismertebb, aztán amikor rendszere és ő maga is elbukott, a fény kialudt.

Ettől függetlenül azonban igaz az az állítás, hogy a Horthyk nagyra tartották magukat. Ez általános magatartás lehetett bizonyos (kis)nemesi körökben, ahol legalább szavakkal kellett pótolni azt, amit a történelem és a múlt megtagadott az ősöktől vagy tőlük maguktól. Mert bizony lett volna alkalmuk ezeknek a Horthyknak is bizonyítani, mit érnek – de Miklós előtt egyik sem tette meg.

Annyi bizonyos csupán, hogy a „régi” jelző – ha ezt mindössze pár száz évre nyújtjuk vissza az időben – nem volt hazugság. Különféle iratokból tudható, hogy valaha élt Erdélyben egy református püspök – ami persze nem olyan rettentően régi múltat jelent, már csak figyelembe véve a reformáció elterjedésének időszakát is. Rákóczi György erdélyi fejedelem feleségének nagyanyja Horthy-lány volt. Akkortájt Erdélyben lehetett több Horthy-család is, nyilván mind rokonok voltak. Valamivel később, az 1700-as évek elején II. Rákóczi Ferenc, a Habsburgok ellen bátran felkelő fejedelem egyik titkárát hívták Horthynak.

De ezzel aztán véget is érhet a „dicső ősök” felsorolása. A Horthyk élték világukat, kisnemesek voltak, akik sem birtokuk nagyságával, sem közéleti tevékenységükkel (ha volt ilyen) nem tűntek ki a kisnemesek akkoriban milliós tömegéből.

Mindennek ellenére, amit felsoroltunk, Miklós családja nem Erdélyből szakadt Magyarországra, hanem egyes kutatók szerint sokkal prózaibb helyről: Szabolcsból. A nagyapja még ott élt, és Miklós apja, Horthy István onnan költözött be a magyar Alföldre, konkrétan Kenderesre. Miklós ugyan többször hangoztatta – nyilván így hallotta az apjától – hogy a család a török hódoltság megszűnése, vagyis a 17. század vége óta Kenderesen élt – de ez messze nem volt igaz. Nem is nagyon érthető, miért volt szüksége az idősebb Horthynak erre a jelentéktelen „legendára”? Ő tudta a legjobban, hogy mikor kezdődött a Horthyk kenderesi tartózkodása – merthogy ő volt az a Horthy, aki oda költözött. Így hát Miklós – ha jóhiszeműen is – de nem írt igazat, amikor emlékiratai kezdetén már arról regélt: Kenderes a család több száz éves, ősi birtoka…

Horthy István 1830-ban született. Az egyetlen, amit okvetlenül meg kell róla jegyeznünk: nagyon értett a földműveléshez. Minden korabeli visszaemlékezés, forrás, pártatlan szemlélő szerint nagyon jól gazdálkodott. Az más kérdés, hogy tizennyolc évesen miért nem ment el segíteni a forradalmárokat…? Talán 1848-ban ő is úgy látta (mint nemesi társai közül sokan), hogy ez a forradalom végső soron a Kossuth-féle „hamarkodók”, türelmetlenek és királyellenes lázadók mozgalma, amely végül veszélybe sodorhatja a nemesi Magyarországot is? Mindenesetre ennek ellenére akkoriban sok kisnemes ragadott fegyvert és harcolt másfél évig az osztrákok, az oroszok ellen (is).

Horthy István nem volt közöttük. Persze azt sem feledhetjük – és ezt mentségére mondjuk – hogy egy tizennyolc éves fiatalember akkoriban sem a törvény, sem a szokásjog és elvárások alapján sem volt még nagykorú. Egy időben erre huszonnégy, később huszonegy vagy húsz éves koráig kellett várnia a férfinak (a nőknél ez sokkal korábban bekövetkezett, általában a korai férjhez menés miatt). Lehet, hogy ez a magyarázat, lehet, hogy más. Aligha volt gyáva ember, de teljesen érthető, ha nem akarózott neki szinte gyerekfővel csatározni. Amikor ő a földet szerette…

Külföldi életrajzírók előszeretettel emlegetik ezt a Horthy Istvánt mint katonaembert, aki a kaszárnya-fegyelmet otthon is megkövetelte volna gyermekeitől és hogy ez állítólag milyen pozitív hatással lett volna többek között a kis Miklósra is, aki ennek köszönheti későbbi katonai teljesítményeit. Mi meg azon csodálkozunk, hogy a magyar forrásokban nyoma sincs az apa katonai múltjának, ellenkezőleg, ezek azt hangsúlyozzák, hogy Horthy István nem nagyon foglalkozott politikával és szinte egész életét a birtokon élte le.

Már csak azért is rákényszerült, mert az túl kicsi volt, nem tudott volna eltartani egy intézőt, gondnokot – ahogyan akkoriban mondták, „tiszttartót”. Az apai örökségből vásárolt birtok ugyanis mindössze kétszáz akkori magyar holdat tett ki, ami mai mértékegységre átszámítva százhúsz hektárt jelent csupán. Az egyetlen jelentős változást a házasodás hozta István úr életébe – anyagilag is. 1857-ben a kenderesi „kúriában” – egy szerény, földszintes U-alakú épületben – rendezték lakodalmát. Feleséget egy szomszéd nemes birtokosnál talált, bizonyos Halassy Paulát, akinek hozománya valamelyest javított a birtok nagyságán. De bizony amikor a Paula szüleitől örökölt földeket egyesítették a meglévővel, akkor is nehezen élt meg belőle a család.

Kenderesen kastélyt majd csak Miklós, a birtok örököse fog építtetni – de az még messze van az időben. Egyelőre ott tartunk, hogy István úr megnősült és ügyet sem vetve a magyar politikai életben akkortájt zajló változásokra (Bach-korszak, megtorlások, emigráció, Kossuth, Deák egyezkedési tervei stb.), teljes figyelmét, erejét és idejét a birtokára koncentrálja. Mivel e téren különös tehetséggel rendelkezik, a család gyarapodni kezd. Ennek ára is van – István úr hajnalban kel és késő estig a birtokon lovagol, gyalogol, kocsizik, itt intézkedik, ott parancsol, amott irányt mutat, tanácsot ad. Húsz ilyen kemény évébe telt, míg a birtok azzá lett, amivé akarta. Lótenyésztésbe fogott és sikerrel járt – az általa kitenyésztett vérvonalú paripákat színesen és jó pénzért vásárolták. A pénzt sohasem mulatta el (oly sok semmirekellő nagyúri társa mintájára), hanem élére rakta még a garast is.

Szükség is volt a pénzre – nem csak azért, hogy a több mint szerény, voltaképpen szinte omladozó kis kúriát rendbe tegyék, hanem az egyre gyarapodó családnak is mind többre volt szüksége. (Akadnak – igaz, külföldi – források, amelyek szerint a családnak Miklós születése idején már több mint 1400 holdja lett volna, ez azonban nem látszik valószínűnek.)

Paula és István – nyilván közös megegyezés alapján – valósággal ontották a gyerekeket. Ne feledjük persze, hogy a tizenkilencedik században az ilyesmi teljesen megszokott dolog volt. Sőt, az volt a normális, ha egy kisnemesi családban négy-öt gyerek volt minimum – ahol csak egy vagy kettő született, ott alighanem valami bajt sejtettek a rokonok, ismerősök.

Horthy Istvánnak kilenc gyereke született! Hét fia és két lánya. Igaz, az egyik fiú később meghalt – de nem csecsemőként halt el, mint oly sok gyermek akkoriban, hanem jóval később – erről még lesz szó, mert a halott fiú bizonyos akaratlan módon befolyásolta öccse, Miklós sorsát is.

Itt kell megemlíteni azt a nálunk akkoriban szokásos „módszert”, hogy mivel a családfő református volt (a Horthyak mindig is azok voltak), a felesége Paula pedig katolikus családból származott, hát a két egyház előre megállapított módon mintegy „osztozott” a leendő híveken: Horthy István a fiait reformátusnak, Paula a lányait katolikusnak keresztelte és nevelte… Ez sem volt ritkaság akkoriban a magyar urak között.

Ez Miklósnak is jelentett valami pozitívumot: már eleve egy vallásilag felvilágosult, többféle hitet megengedő, sőt gyakorló családban nőtt fel, ahol vallási viták, ha akadtak is, sohasem fajultak el. Persze más kérdés, hogy milyen viták lettek volna, ha nem olyan egymáshoz mégis eléggé közeli keresztény vallást gyakorolnak a családtagok, hanem mondjuk két meglehetősen szélsőséges, szembeálló hitet vallanak.

Ne menjünk most bele abba a politikai csatározásba, amely akkoriban zajlott, amikor Miklós megszületett, és persze a későbbi év(tized)ekben sem szűnt meg. A Szabadelvű (mai szóhasználattal: Liberális) Párt vezéralakjának, Tisza Kálmánnak a gyerekei együtt játszottak a Horthy-fiúkkal, így a későbbi miniszterelnök, gróf Tisza István is. Ez a barátság a két Tiszához később olykor jókat lendített Miklós és általában a Horthy-család tagjainak életén is…

Akkortájt Horthy István már középbirtokosnak számított – ő legalábbis annak tartotta magát – és Jász-Nagykun-Szolnok megyében, ahol élt (Kenderes alig hetven kilométerre van Budapesttől) fontos emberként forgott. Miután tehetőssé lett és biztosította családja életszínvonalát, negyvenes éveinek közepén már némi közéleti szerepet is vállalt: a református egyházmegye egyik gondnoka is volt. Tisza barátja javaslatára a király, I. Ferenc József – aki újabb évtizedekkel később majd fia életében is oly nagy szerepet játszik – kinevezte a főrendiház tagjának, méghozzá életfogytiglan. Ez – hogy ma is értsük – azt jelentette: a császár és király politikailag megbízhatónak, a rendszer és az uralkodóház támaszának, a kettős Monarchia hívének tartotta ezt az embert. No nem mintha személyesen ismerte volna, hisz sohasem találkoztak – de Tisza Kálmán szava elég biztosíték volt e tekintetben a király számára. Nekünk meg manapság ad némi jelzést arról, miféle ember is volt István úr. Nyilván hízelgett neki, hogy támogathatja a királyt, ami azért akkoriban korántsem volt olyan általános 1848-49 Magyarországán.

Már csak azért is, mert oda az igazi főurak tartoztak, meg egyházi vezetők (és aligha a zsidó hitközségek első emberei, inkább a mindenkori hatalommal szemben oly alázatos nagy keresztény egyházak vezetői…), akiknek váratlanul nagy hatalom került a kezükbe. A király közülük csak ötvenet nevezett ki személyesen, a többiek címe vagy hivatalból jár, vagy öröklődik apáról fiúra. A főrendiház felülbírálhatta a választott képviselők törvényjavaslatait, döntéseit…

Nem csoda, ha István úr kissé megszédült a csupa herceg, gróf és báró között. Neki egyik cím sem járt, nem örökölt ő semmit a szegény őseitől, most meg, lám, itt van az ország vezetői között! Ő legalábbis úgy képzelte, hogy fontos emberré lett, beleszólhat a dolgok menetébe.

Gondolom volt annyira intelligens ember, hogy átlássa a dolgok igazi menetét. A választott képviselőház fölé a hatalom „beépítette” a fékeket, a felsőházat. Ennek tagjai eleve, létüknél, neveltetésüknél, származásuknál stb., fogva csak konzervatív beállítódású emberek lehettek. A hercegek, grófok, püspökök ritkán voltak forradalmárok és még ritkábban üdvözölték örömmel az alulról jövő, többek között ellenük is irányuló népi kezdeményezéseket… István úr tehát egyike lett a rendszer hatalmát továbbra is biztosító „fékeknek”.

A hatalom kegyének persze – mint mindennek – ára is volt. A király elvárta, hogy Horthy István, ez a lényegében addig teljesen ismeretlen „dzsentri”, vagyis kisnemes valamiféle viszontszolgálatot is tegyen a királyságnak. Ha nem személyesen, hát a második nemzedék által. Egyszerűbben fogalmazva: ha egy vidéki nemes ilyen magas pozícióba emelkedett, a fiait általában beadta katonaiskolába. Hogy azok is majd ugyanúgy támogassák a rendszert, a hatalmat, mint az apjuk. Ez afféle garanciát jelentett, bár ezt soha nem mondták ki. Aminthogy a király akarata, elvárása sem jelent meg soha sehol papíron, nyomtatásban – mégis mindenki tudott róla. És az érintettek engedelmeskedtek neki.

István úr a róla elnevezett első fiát, ifj. Horthy Istvánt a császári és királyi szárazföldi hadseregbe adta tisztjelöltnek, a másodikat, Bélát az osztrák haditengerészethez irányította. Béla a polai (ma: Pula, Isztria, Horvátország) haditengerészeti bázison tengerésztisztnek tanult.

Miklós az ötödik volt a születő gyermekek sorában. Korán rá kellett jönnie, hogy apja nagyon szigorú ember. Úgy bánt a cselédeivel, ahogyan a családjával is. Talán a feleségét kímélte valamelyest, hiszen az is nemesi származék volt, mint ő. De a gyermekeket kemény kézzel fogta. Ahogyan az lenni szokott, a fiúk később mégis szeretettel és tisztelettel emlékeztek meg róla.

Miként előtte a bátyjai, úgy Miklós is végigjárta azok útját. Legalábbis részben. A kisfiú különben olyan pajkos volt, mint a többiek – számtalan gyerekcsíny fűződik a nevéhez, amikre később kenderesi parasztok és a cselédség öreg tagjai emlékeztek. Akkor persze még egy csöppet sem emlékeztettek ezek a fiúk a későbbi komoly, sőt olykor komor felnőttekre, akikké lettek. Ez törvényszerű, hisz jobbára gondtalanul éltek. Csak az atyai szigor nem enyhült, az Damoklész kardjaként függött fejük fölött.

István úr különben belekóstolt a közéleti szereplésekbe és kezdte magát már-már komoly tényezőnek, szinte döntéshozónak hinni, legalábbis megyei szinten – és arról ábrándozott, hogy fiai már nem a földet túrják majd, mint ő, hanem minimum főispánok, tábornokok, egyszóval valakik lesznek ebben az egyre gazdagodó országban. Egyetlen szóval sem bírálta soha a dualizmust, vagyis azt, hogy az osztrákok mellé a magyarok is felsorakoztak és együtt uralták a monarchia többi, kevésbé szerencsés, kevésbé erős népét. Csak élvezték azt, hogy egy majdnem negyvenmilliós országban élhettek, amely a tizenkilencedik század végén és a huszadik elején kétségtelen nagyhatalomnak számított Európában, sőt a világban – annak ellenére, hogy maga a rendszer, az ország irányítása elavult és régimódi, sok tekintetben középkorias volt, megújulásra képtelen struktúrákkal.

Miklós kezdetben ebből mit sem érzékelt, természetesen. Gyerek volt, felhőtlen boldogságban úszott. Anyját nagyon szerette, apját tisztelte, olykor csodálta erejéért, kitartásáért.

Mint említettük, rá is ugyanaz a sors várt, mint bátyjaira – de nem pontosan. Bármilyen furcsán is hangzik ma már, szülei őt… papnak szánták! Hiszen a két idősebb fiú katona lett, márpedig akkoriban – különösen az igazi főrendek körében – a második vagy harmadik fiú, aki már nem örökölhette a birtokot, nehogy az túlságosan elaprózódjon és alkalmatlanná váljon egy család tisztességes eltartására – papnak ment. Miután Miklós elvégezte az elemi iskola első két osztályát Kenderesen, no persze magánúton, vagyis házitanítók jártak hozzá ősztől tavaszig, aztán nyár elején levizsgázott a tanultakból. Mert hát István úr el nem viselte volna, ha csemetéjét be kell ültetnie a „koszos parasztgyerekek” közé…! Elvégre ő mégiscsak a főrendiház tagja, vagy nem…? Ezért persze a gyerekek nyelveket is tanultak, már igen korán. Ez kétségtelenül egy igen európai, nagyon jó szokása volt a nemesi családoknak akkoriban, és előtte is, és később is.

De hát ha a bátyjai a debreceni református kollégiumba kerültek, akkor hamarosan neki is követnie kellett őket. 1876-ot írtak, és a mindössze nyolc (!) éves kisfiút már elszakították szüleitől. A két bátyjával egy szobában lakott a kollégiumban.

Talán a változás, a hangulatok, a szomorúság, az idegenség, anyja hiánya miatt – de a gyerek nem akart tanulni. Az eredményei rögtön leromlottak, pedig még francia nyelvtanár is járt hozzá külön. A legidősebb bátyja, István – aki akkor már majdnem felnőtt volt, hiszen tíz évvel korábban született Miklósnál – néha egyszerűen fogta a „kicsit” és feltette a szekrény tetejére, ahonnan az nem mert leugrani. Túl nagynak érezte a bútordarabot. Inkább ott ült órákig. Bátyja feladta neki a tankönyvet is és közölte: amíg a kijelölt részt meg nem tanulta, nem jöhet le…! Így hát Miklós nemegyszer a szekrény tetején ülve gubbasztott és magolta a leckét. Igazából sohasem volt jó tanuló – csak azt tudta elsajátítani, amihez kedve, érzéke volt. Ebben sokunkhoz hasonlított.

Sok baj volt vele a két évben. Nem csoda, a szülői háztól oly korán elszakított kilenc- és tízéves gyerek enyhén szólva „pajkos”, másképpen kifejezve vásott, sőt nagyon rossz gyerek volt. A debreceni kollégiumban egyik függelemsértés a másikat érte, apja olykor a haját tépte, ha hírt kapott a harmadik, szerfölött engedetlen fiú viselt dolgairól.

Akkoriban olyan oktatási rendszer uralkodott Magyarországon, hogy a gyerekek tíz éves korukban már gimnáziumba mentek, ottani tanulmányaik nyolc évig tartottak. Mivel Debrecenben a helyzet már tűrhetetlen volt, Miklós pedig még mindig nem tudott rendesen németül (csak franciául), hát úgy döntöttek, egy soproni német nyelvű gimnáziumba küldik. Ez persze még messzebb volt Kenderestől, a szeretett otthontól.

Apja akkoriban kezdett azon töprengeni, hogy Miklósból is katonát farag. István és Béla akkor már az említett intézmények felé haladtak nagy léptekkel, és mivel Miklóssal nem lehetett bírni, hát talán majd egy katonai kadétiskola, egy tisztképző lecsendesíti a fiút. Nem tudni, hogy a gyerek anyja, Paula is egyetértett-e ezzel – gyanúnk szerint István úr akkoriban már nagyon okosnak és mindenre képesnek hitte magát, ezért ezt a döntést is egyedül hozta. Akkoriban persze a nőknek valóban igen kevés beleszólásuk volt a családi ügyekbe – nemegyszer egész szerepük az utódok megszülésére szorítkozott csupán….

Persze katonatiszt az osztrák-magyar hadseregben csak az lehetett, aki jól tudott németül. Legfeljebb a magyar ezredekben a közkatonának nem kellett ismernie a németet. De hát István úr természetesen fényes katonai karrierről álmodott a harmadik Horthy-gyereknek is. No és ott majd alaposan megtanítják a rendre ezt a vásott kölyköt! – mondogatta bizalmasabb körben. Való igaz, az alig tíz-tizenkét éves Miklós apja homlokába már bevésett egy ráncot.

Ám hamarosan újabb bajra derült fény: amikor a fiú végre elvégezte a négyéves soproni magániskolát és megjelent Kenderesen, a bizonyítványa siralmas volt. Mai számítások szerint mindössze „kettest” tudott felmutatni végeredményként, vagyis elégséges rendű volt… Ez hallatlanul rossz eredmény volt, azt a bizonyítványt István úr egyenesen személyes sértésnek is vette. Mivel fia már tizennégy éves volt, legnagyobb sajnálatára nem fektethette a térdére, hogy egy pálcával vagy nadrágszíjjal elnáspángolja (ami állítólag régebben Miklóssal is, de a többi fiúval is meg-megesett…)

1882-t írtak a naptárak, amikor ez a szégyen megtörtént. István úr nem győzte emlegetni, hogy ilyesmi az ő családjukban bizony még sohasem történt, a „dicső ősök” foroghatnak a sírjukban. Apját az is dühítette – és valljuk be: joggal – hogy fia sem tíz, sem tizennégy évesen nem volt képes jó eredményeket felmutatni. Vagyis baj lenne az eszével? De hát olyan normálisnak látszik, és vág az agya, a németet is lám, milyen remekül megtanulta! Akkor még sem ő, sem maga a „delikvens” nem tudta,. hogy egy, csak egyetlen tantárgy lesz egész életében, amit remekül el tud sajátítani: az idegen nyelvek. Később a szó szoros értelmében hét nyelven beszélő férfi lett belőle – de ismétlem, akkor ezt még nem is sejtették. Már csak azért sem, mert tizennégy évesen még „csak” két idegen nyelven tudott beszélni bármiről szabadon, és írni is: franciául és németül. De hát ez nemesi körökben akkor már századok óta általános volt Európának ebben a felében, senki sem dicsérte meg érte Miklóst. Legfőképpen nem az apja, aki szerint ez az elvárható minimum volt „egy főrendiházi tag vásott gyermekétől!”

István úr szokása szerint nem adta fel. A gyerek tanulatlan? Rossz magaviseletű? Nem baj, majd katonát faragnak belőle! Még él benne a szomorúság, hogy Béla fia két évvel korábban – 1880-ban – a polai tengerésztisztképző iskolán egy lőfegyverbalesetben életét vesztette. Ez volt az a fiú a hetek közül, aki életét vesztette, pedig már szinte felnőtt volt. Arról a balesetről nem sokat lehet tudni, nem valószínű, hogy balesetnek álcázott öngyilkosság történt volna – a Horthy-gyerekek sohasem voltak hajlamosak az ilyesmire. Más volt a lelki alkatuk, holmi szerelmi bánat vagy előmeneteli kudarc aligha törte meg őket. Minden bizonnyal csakugyan fegyverbaleset volt. A család hát elsiratta Bélát – az élet pedig ment tovább a többi nyolc gyermekkel.

De most Béla halála és Miklós vásott mivolta, rossz tanulmányi eredményei adták az ötletet István úrnak: „becseréli” Miklóst a halott Béla helyére! Az ötlet csak első pillanatban látszott vadnak és kivitelezhetetlennek. Ámde István úr nem azok közé tartozott, akik bármit is megoldhatatlannak tartanak. Nyüzsögni kezdett azon a nyáron, még Tiszához is elment. A két család régi barátsága nem volt hiábavaló.

István úr úgy kalkulált: a hadsereg nyilván bűnösnek érzi magát, hogy egy főrendiházi tag gyermekét holtan volt kénytelen elhozatni Fiuméből. Ezt és a protekciót kihasználva kell egy kicsit „megnyomni” az ügyet. Mint tudjuk, abban az igazi közép-európai uram-bátyámos világban ez nem is volt olyan lehetetlen… De azért itt is szükség lett volna Miklós eszére. Ő azonban azt pihentette. Elment ugyan a fiumei felvételi vizsgára a tizennégy éves fiatalember – ahol azonban azt kellett tapasztalnia, hogy abban az évben hatszáztizenketten jelentkeztek a… negyvenkét helyre!

Ráadásul Miklós a felvételi vizsgán enyhén szólva nem remekelt, ezért hát úgy kivágták, hogy a lába sem érte a földet. Csak távolról nézhette hát az Adriát, ezt a csodálatos tengert, amelyet később úgy megszeretett – de akkor úgy tűnt, hogy ez nem fog menni. Ő nem került be a negyvenkettek közé és nem is tudta, hogyan lehetne ezen változtatni. Talán jövőre ismét próbálkozzon?

Apja azonban nem adta fel. Valahonnan megtudta, hogy van még egy lehetőség – néhány gyereket a legmagasabb helyről szoktak benyomni a fiumei tisztképzőbe! Maga Ferenc József császár és király rendelkezett egy olyan lehetőséggel, hogy időnként valakinek a jelentkezését „felülbírálja” és akkor az illető – függetlenül a felvételi eredményétől – bejuthatott afféle protekciósként.

Nos, István úr munkához látott. Gondolom nemcsak azért, hogy a szerencsétlen Béla helyett még egy fiút adjon a gyilkos tengerészetnek. Megkörnyékezte Tisza Kálmánt és az is átlátta: ennyivel igazán tartozik fia régi barátainak. Tisza meg sem állt Bécsig és az első adandó alkalommal jelezte a császárnak: itt van ez a Horthy, jóravaló ember, Felséged kinevezte őt főrendnek, és meg is szolgálta a bizalmat, sohasem szavazott ellenünk… Volt egy fia, aki életét vesztette Fiuméban, és ez a Horthy, képzelje Felséged, ennek ellenére most egy másik fiát szeretné odaküldeni… Ezzel szép tanújelét adja annak, hogy nincs benne neheztelés a fia életét elvevő haditengerészet iránt… csak hát a fiú, hm… nem remekelt a felvételin, pedig éles eszű, jóravaló, bátor fiatalember…”

Valahogy így mehetett a dolog. Ferenc József akkor ötvenkét éves férfi volt – ugyanabban az évben született, mint Horthy István, az apa – és nem is sejtette még, hogy a most beprotezsált kölyök néhány évtizeddel később az ő szárnysegédje lesz. Valami okból engedett a kérésnek és a tizennégy éves Horthy Miklós azon az őszön már felölthette magára a tengerészkadétok egyenruháját.

Azt hiszem, akkoriban Fiuméban mindenki megismerte a trükköt. Sokan csak elismerően bólogattak rá: lám, az a vidéki nemes úr alaposan „megetette” a tisztiiskola vezetőit azzal, hogy az elhúnyt fia helyett, mintegy „annak helyére” hozta be a másik fiát…

De igazából nem foglalkoztak vele. Több száz fiatalember tanult akkor Fiuméban és Polában a birodalom minden részéből. A harmincnyolc millió lakos tíz fontosabb és számtalan kevésbé fontosnak tartott nyelven beszélt. A tisztképző iskolában nem a magyar, hanem az osztrák hadsereg számára képeztek haditengerészeket. Magyar ott bizony nagyon kevés volt – sokkal kevesebb annál a számnál, amit arányosan elvárhattak volna.

Később voltak olyan magyar történetírók, akik munkáikban mindig a negatívumokat keresték Horthy életében. Ők azok, akik Miklós karrierjének minden állomását úgy jellemezték, hogy lám, ismét feljebb lépett az, aki lefelé taposott, felfelé nyalt. Aki úgymond a szülői házból hozta magával ezt a fajta életvitelt – ami egészen egyszerűen nem volt igaz. Természetesen azt is sugallták – mit sugallták, kereken leírták! – hogy a király némi hátsó szándékkal teljesítette az idősebb Horthy kérését. Ugyanis valamilyen nagy politikai csatározás következett, amelyben ismét a felsőháznak kellett megvédelmeznie a királyi hatalmat Magyarországon a túlbuzgóan radikális alsóházi képviselőktől. És ilyenkor a király szinte minden főrendiházi tagnak vetett valamilyen koncot, csakhogy azok ne tántorodjanak el a királyi ház mellől…

Erről már nem tudható, hogy igaz-e vagy sem. Mivel Ferenc József nemcsak uralkodó, hanem ebből következően politikus is volt, és mert a politikusokról minden rosszat feltételezhetünk – olykor joggal – hát talán így történt, talán nem. Mégis úgy véljük, egy senki által sem ismert, semmilyen igazi szerepet még nem játszó tizennégy éves fiú életkezdését nem szabadna így megbélyegezni. Ő mindezekről a játszmákról, protekciókról keveset, vagy éppenséggel semmit sem tudott, nem is érdekelte.

Azzal is gyanúsították vagy száz évvel később, hogy afféle „díszmagyarként” került be a tisztiiskolára. Ez annyiban lehetett igaz, hogy mint említettük, magyarok szinte nem is voltak ott. A tisztek jobbára osztrákok és olaszok, a hajók legénysége pedig értelemszerűen a sok évszázada hajózó és most osztrák alattvalókként élő horvátok és kisebb számban olaszok közül került ki. Ferenc József azonban azt akarta, hogy legyenek magyar tisztek sőt főtisztek is. De téved az, aki azt hiszi, hogy ott és akkor valaki csak magyar volta miatt mutathatott fel jobb eredményeket.

„Hát éppenséggel nem voltam buzgó diák” – jegyezte meg később baráti társaságban, sőt emlékirataiban is ezzel jellemezte azokat az éveket. Nem volt feje a lexikális adatok halmazához, ezeket sem akkor, sem később nem volt képes megtanulni. Volt viszont három dolog is, amiben simán megelőzhette társait. Az egyik a sport volt, különösen a vívás és a célba lövés terén. A lovaglást nem említjük, az akkoriban nem sport, hanem szükségszerűség volt. Minden nemes embernek, minden tisztnek tudnia kellett lovagolni, hiszen ez hozzátartozott a magánélethez, a társasági élethez (pl. a vadászatokhoz) is. Azonfelül egy tiszt, még ha tengerész is, bármikor kerülhet olyan helyzetbe, hogy lóra kell szállnia – ne feledjük, az 1880-as években vagyunk, amikor automobilról még senki sem hallott, a szárazföldi erőkben tekintélyes részt képviselnek a lovas erők (huszárok), a hadsereget mozgató erő még nem a gép, hanem a lovak – és némileg a vasút. A haditengerészet akkoriban állt át a vitorláshajókról a gőzhajókra, de az átállás – legalábbis az osztrák-magyar haditengerészet esetében – még nem túl nagy mértékű. Bár a leendő tiszteket már a motoros hajókra képzik ki, azért a vitorlázást is meg kell tanulniok.

Tehát Miklós nem csak hogy jó volt a sportban, de osztályában első is. Mert persze ott is mérték és összehasonlították az eredményeket.

A második, amiben szintén jó – a gyakorlati dolgok. Volt műszaki érzéke. Mint maga írta öregkorában visszaemlékezve: „Inkább a gyakorlati dolgokat kedveltem”. Volt műszaki érzéke a gépekhez, amivel szinte egyedül állt a sok nemesi ivadék között. Persze nem csupán előkelő emberek leszármazottai jártak-jutottak be a fiumei tengerésztisztképzőbe, de Horthy ezek között is remekelt.

A harmadik, amiben kétségtelenül nagyon jó volt, az idegen nyelvek tanulása. Fiuméban minden tisztnek gyakorlati okokból el kellett sajátítania a horvát és az olasz nyelvet is – hiszen az Adrián, a flotta jövőbeli működési területén, a hosszan elnyúló tenger két partján jobbára ezt a két nyelvet beszélték. A néhány magyar és a sok osztrák kollégának meglehetősen nagy nehézséget okozott a két egymástól és saját anyanyelvüktől is olyannyira eltérő nyelv. Hisz az egyik szláv volt, a másik latin eredetű. Miklós egyfelől jó érzékkel sajátította el őket akár egy tankönyvből is (így tanulta meg később ötödiknek az angolt és hatodikként a spanyolt), de itt más taktikát alkalmazott: hiszen voltak ott horvátok és olaszok fölös számban! Az iskolán is, meg a városban és mindenütt. Így hát összebarátkozott olyanokkal, akik németül alig tudtak valamit, vagy a főiskolán osztálytársai voltak és ismerték már e nyelveket. Tőlük aztán még gyorsabban tanult, amikor mellőzték a németet és csak az illető nyelven társalogtak. Az elért jó eredmény így viszont már szinte természetes.

Azért erről az iskoláról tudni kell azt is: meglehetősen hasonlított a későbbi korok, a jobboldali kormányok által fenntartott kadétiskolákra. Nem véletlen, hogy éppen az idős Horthy idejében működött az a bizonyos „iskola a határon”, amiről egy író oly érdekes és feszültséggel teli könyvet tudott írni. Maga Horthy Miklós is egy ilyenbe járt azokban az éveiben, amikor az ember a leginkább formálható, amikor a külső benyomások hatására kialakul későbbi egyénisége, vagy legalábbis annak számos vonása.

Az idősebb Horthy úr számítása – részben – bevált: Miklós itt megkomolyodott és az állandó fegyelem mássá tette őt. Csak egy baj volt – mint mindig az iskolákban – nem szeretett tanulni, magolni. Így aztán furcsa kettősség alakult ki közte és az iskola között. A fiumei tisztképző oktatási programját úgy építették ki, hogy az anyag évről évre nehezebb legyen. Ezzel egyben rostálták is a fiatalokat. Arra persze senki sem gondolt, hogy mi lesz azokkal, akik a második vagy harmadik évben estek ki – mihez kezdhettek?

De hát nyilvánvaló volt, hogy a monarchiának nem volt túl nagy haditengerészete. Így az sem állt érdekében, hogy évente negyen-ötven újabb tengerésztisztnek adhasson kenyeret a flottában. Az iskola tehát sajátos módon arra „játszott”, hogy minél többen bukjanak meg az évek során és a végén húszegynéhányan maradjanak – mondjuk Miklós évfolyamában az induláskori negyvenkettőből. Miklós viszont egyre rosszabbul tanult. A küszöb és a szint mind magasabban volt az évek múlásával, ő viszont egyre alább ment. Már végül nem is tudni, mi mentette meg őt – a gyakorlati érzék, vagy a sport-képességek? Mert biztosan nem a tudása. De minden ében úgy ellavírozott a záróvizsgán az elméleti tárgyakból, hogy az ottani gyenge szereplését a gyakorlati tárgyakban mutatott félelmetes hozzáértésével ellensúlyozhatta. Így jutott el a negyedik év végére – amikor is az eredeti negyvenkettő tanulóból már csak huszonheten maradtak.

De ő is közöttük volt.

Külföldi katonai források arra figyelmeztetnek, hogy az 1886-ban felavatott Horthy Miklós volt az egyetlen magyar származású tiszt, aki a következő évtizedek során sorhajó-kapitányi rangra emelkedhetett. Való igaz, a Monarchiában itt nem nagyon kedveztek a magyarnak, aki ráadásul protestáns vallású is volt. A flotta tisztikara túlnyomórészt németekből és katolikusokból állott, amely vallás különben is kivételezett helyzetet élvezhetett a Birodalomban, lévén hogy maga a császári család, az egész Habsburg-ház is buzgó katolikus és korábban a pápai állam, történetünk idejében pedig már a Vatikán nagy támogatója.

Mindenesetre nem voltak azok könnyű évek Miklós számára. Magyarokkal alig tudott érintkezni, magyarul keveset beszélt és olvasott – hiszen az egész átkozott tananyagot németül kellett bemagolni, ez volt a tanórák, a kérdések és feleletek, a vizsgadolgozatok nyelve. De a gyakorlati foglalkozások, a hajózás nyelve is a német volt, ami aztán jóval később – évtizedekkel később – azt eredményezte, hogy szegény Miklós negyven év szakadatlan német nyelvhasználat után már akcentussal beszélt magyarul és néha a német szórend szerint rakta össze magyar mondatait is…

De ez egy későbbi történet. Most ott tartunk, hogy 1886-ot írnak, ő tizennyolc éves és végre – mondhatni: sok hányattatás után! – megkapta tengerésztiszti kinevezését. Az Osztrák-Magyar flotta hadnagya. Magas termetű, nyíltarcú, rokonszenves férfi. Aki mellesleg tud festeni, tud zongorázni és énekelni – e tulajdonságairól még lesz szó, de mivel pályájára csöppet sem voltak jellemzőek, hát általában kerülik őket az életrajzokban. Márpedig a mi számunkra ezek fontosak, hisz mi igyekszünk eltávolodni a politikától és szakmától, hogy annál többet írhassunk hősünk magánéletéről.

A magánéletére pedig már e korai években is az jellemző, hogy szereti a művészeteket és ért is hozzájuk. Sokat olvas – igaz, magyarul nagyon keveset, de azért ismeri a kor nagy íróit és költőit, fejből is tud magyar vereseket – és figyeli a világot. Van érzéke a széphez, nemegyszer hosszan álldogál egy-egy gyakorlaton a hajó korlátjánál, belefelejtkezik egy napkeltébe vagy naplementébe. A vihar közeledtét jelző égalji piros felhők vagy egy szép parti táj is le tudja kötni a figyelmét.

A feletteseit persze nem az érdekelte, hogyan tud örülni egy naplementének. A katonaiskola általában nem a vigalmak színhelye és akik működtetik, fenntartják, vezetik, azok a mindig aktuális hatalom számára akarnak megbízható, hűséges embereket nevelni. Ne legyenek illúzióink – ha a történelem úgy alakul, hogy a németek és az osztrák-magyar birodalom közösen nyeri meg az első világháborút, Horthy Miklósnak soha egy pillanatra sem jutott volna eszébe Magyarország kormányzója, vagy bármilyen vezetője lenni. Ezt a történelem hozta magával, szinte felkínálta neki a lehetőséget. De ő erre nem törekedett. Életének nagyobb részét – lényegében éppen ötven éves koráig – mint a Monarchia polgára élte le. Azt szolgálta teljes erővel és hittel. Igen, így kellett lennie, különben nem futja be azt a pályát, amit befutott.

Horthy Miklós fiatal korától kezdve természetesnek tartotta, hogy az osztrákok és magyarok közösen uralkodnak a Monarchiában – ugyanakkor az osztrákok egy kicsit „egyenlőbbek”, persze – és hogy a többi megszállt területnek nincs sok beleszólása, a többi népet alárendelték Bécsnek és Budapestnek. Talán nem is nagyon voltak, lehettek efféle nagypolitikai gondolatai, még kevésbé szándékai vagy tervei. Ha minden marad a régiben, az a háború ki sem tör, akkor talán a haditengerészettől megy nyugdíjba és haláláig a Monarchia feltétlen híve marad.

Mert hát ilyen volt – ha már akadt egy úr, akit szolgált, akkor ahhoz hűséges maradt szinte minden körülmények között. A kadétiskolában persze még nem efféle elvek vezérelték – azt hiszem, ott a leggyakrabban csak a kitartásra buzdíthatta önmagát. Tudta, hogy helyzete bizonytalan és ha tanulmányi eredményei alapján kicsapják valamelyik év végén, akkor már Ferenc József vagy Tisza Kálmán támogatására sem számíthat. Az ilyesmi valóságos szégyennek számított. Különösen az ő esetében, aki eleve protekciósként került ide be, hiszen nem volt képes teljesíteni, elérni azt a szintet, amit ezek a társai mind elértek…

Tudta hát, hogy nincs „több dobása”. Ezért küzdött foggal-körömmel. István úr jól számított – a fia rájött a küzdelem ízére és arra is, hogy voltaképpen ez az élet. Nap mint nap meg kell mérettetnie magát, és ha csak egyszer is gyöngébbnek bizonyul másoknál, annak hatását azonnal lemérheti sorsa alakulásán. Akkor az a sors rosszra fordul. Nem is mert arra gondolni, mit szólnának a szülei, ha valamelyik iskolai év végén azzal állítana haza: – Kirúgtak…!

Hisz jól emlékezett még a soproni évekre és arra a hangulatra, ami a családi házban fogadta, mikor előadta elégséges bizonyítványát.

Ilyesmi soha többé nem fordulhat elő – ígérte magának és szüleinek. És most, amikor végre befejezte az iskolát és soha többé senki sem fogja egzecíroztatni (hitte, tévesen…), hát egyszerűen boldog volt.