Nemere István

Őrangyal

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-501-8

A taxi még fent a dombon haladt, amikor Palmira meglátta a kastélyt.

Lent volt a völgyben, de egyáltalán nem keltett olyan benyomást, mintha mélyen feküdne. Az a kis fennsík a dombok között maga is mintha domb lett volna. És két hegy között pompás kilátás nyílott a tengerre. Amely különben jókora nagy tükörként hevert ott. Az égbolt pontosan olyan volt benne, mint fölötte. Az a néhány hófehér bárányfelhő, no és a nyári kékség… Palmira szerette az ilyen látványokat. Ha teheti, megállítja a kocsit és hosszan áll a korlátnál. Mélyen szakadt le az út a völgy és a kastély felé.

A tenger nem jött el egészen a kastélyig, vagy innen nem látta? Mindenesetre a birtokot fehér kőkerítés övezte, és a kerített területnek majdnem pontosan a közepén emelkedett az épület. Sok-sok ablaka volt, a négy sarkán egy-egy kis toronnyal. Valaki biztosan a régi várkastélyokat akarta utánozni. A tervező, vagy az építtető...? Még semmit sem tudott a házról. És a benne lakókról még kevesebbet.

Aztán a taxi tovább kanyarodott és elvesztette szem elől a látványt. Csak akkor bukkant elő ismét, amikor több kanyart lassan legyőzve mind mélyebbre süllyedt a jármű. A szerpentin szinte végtelenül futott, sötétszürke aszfaltcsíkja belevágódott a mezők zöldjébe. Errefelé kevés fa állt, inkább fenyők, és kisebb bokrok.

Amikor az autó már a kerítés mellett futott, a réseken belátva fedezte fel Palmira, hogy a ház milyen hatalmas. Onnan fentről játékszernek tűnt, kicsiny modellnek, babaháznak. Innen viszont tekintélyes volt, magas, terebélyes. Vajon hányan élhetnek benne? Aztán máris a kapuhoz érkeztek. Előtte kicsiny parkoló, és magas vasrács. Baloldalt alacsony konzolon lyukacsos fémlap mögött mikrofon, tíz kódgomb, csengő. A taxis úgy fékezett a kapu előtt, hogy a kis oszlop a hátsó ablak elé kerüljön. Szóval így lehet bejutni – vagy be nem jutni – a nagyon gazdagokhoz, az előkelőkhöz, a befolyásosakhoz...?

Palmira kinyúlt az ablakon és megnyomta a „Csengő” feliratú gombot. Ez most valahol, vagy száz méterre a kaputól ad valamilyen hangjelzést, és valaki mindjárt megszólal a szerkezetben…

– Ki az?

Férfihang volt. Szigorú, kimért.

– Palmira Kassel, az új nevelőnő. Taxival érkeztem.

Egy pillanatig csönd volt, aztán aprót reccsent a készülék. Kikapcsolták. Egy fél percig semmi sem történt. „Most kérdezik meg valakitől, létezem-e...? Valóban ma kell érkeznem? Egyezik-e a nevem a mai napra dátumozott papírlapon?” Aztán megmozdult a kapu. Méretéhez képest – olyan magas volt, akár egy teniszpálya kerítése – roppant könnyedén siklott-gurult-húzódott félre, beleolvadt a falba, majdnem láthatatlan lett. De amint a taxi befelé indult, a kapu máris csúszott visszafelé. Palmira egy másodpercre látott egy megfigyelő kamerát is, az mintha utánuk mozdult volna. Vagy képzelődött...?

Fehér kavicson gördült a jármű, ezen a kerekek egészen furcsa módon neszeztek. A ház nőtt az érkezők szeme előtt. Végül az árnyékába jutottak. Kora délután volt, hétfő és május elseje. Nem véletlenül éppen elseje. A munkakezdés napja, futott át Palmira fején a kósza gondolat. Végtére is természetes, hogy elsején áll munkába. Bár... ez még nem biztos. A kastély uráról sokat fecsegnek a környéken. Nem biztos, hogy itt maradok – ez a gondolat lüktetett benne, amikor a jármű megtorpant a ház lépcsős főbejárata előtt.

Kifizette a taxist, aki kitette két szerény bőröndjét, aztán megkerülte a nagy kerek virágágyást és elhajtott. Palmira ott maradt a két bőrönd mellett. Várt egy nagyon rövid pillanatig. Mintha mások tekintetét érezte volna magán. Vagy csak a hűvös árnyék futott át a bőrén, a testén – a tudatán? Felnézett. Senkit sem látott sehol. Vagy itt is kamerák figyelnek mindent?

Nyílott az ajtó. Egy fekete bőrű, harmincas nő jött elő. Szobalánynak nézett ki. Az is volt.

– Hello, engem Bellának hívnak. Azért küldtek, hogy megmutassam, melyik a szobája. No meg azért is, hogy felvigyem… hm… az egyik bőröndöt.

– Hello – mosolygott rá Palmira kedélyesen. Ez olyan természetesen jött neki. Mindig is szeretett jókedvű lenni. Inkább, mint komor vagy szomorú! Annak nincs sok értelme.

Bella karcsú volt és a fején valószínűtlenül sok haj trónolt. Felkapta a kisebbik bőröndöt, Palmira a másikat és máris mentek.

A hallba lépve a nevelőnő megtorpant. Erre a látványra nem számított. Az egész olyan volt, mint egy múzeum. Akármerre nézett, súlyos és szemlátomást régi bútorokat, a falakon festményeket látott. A legtöbbnek széles, mintás és drága aranyozott kerete volt. Egy velencei tükör is lógott balra, de az üvege már javarészt megvakult. A padlón vastag volt a szőnyeg, és hatalmas. Ilyen nagy, egyetlen darab szőnyeget Palmira még sohasem látott.

A kis asztalkákon ezüst gyertyatartók és kis cizellált edények álltak. És az az illat...! Palmira biztos volt benne, hogy érzi a régi bútorok olyan sajátos illatát. Amihez foghatót néha templomokban lehet érezni. Ahol századok óta állnak a fából faragott széksorok, különösen a középkori szentélyekben, az oltár két oldalán. Bibliai jeleneteket faragtak ki a régholt mesterek. Ők maguk már nyomtalanul elporladtak, de a székek, festmények, kegytárgyak – vagyis a kezük munkája – még ott van, ott lesz sokáig.

Elbámészkodott egy pillanatig. Közben Bella, aki nyilván sok éve ismerte mindezt, nem nézett se jobbra, se balra, csak cipelte a bőröndöt át a hallon. Palmira követte, gyorsított és hamarosan egy lépcsőn mentek felfelé.

A lépcsőn már kevesebb volt a látnivaló, zsánerképek a falon, de csak a fordulókban. A lépcsőfokok szélesek, kényelmesek, nem túl magasak. Aki ezeket építtette, mindenre gondolt. Szerette a kényelmet, a biztonságot. Aligha volt már fiatal ember, amikor átnézte és jóváhagyta az építészek terveit. Tudta, mit akar.

A harmadik emelet volt a legfelső. Itt voltak a személyzeti szobák. Nem kicsi, kiszellőztethetetlen lyukak, dehogy. A fekete lány is erre gondolt, mert amikor beléptek az ajtaján a 6-os számot viselő szobába, letette a bőröndöt és elégedett hangon jelentette ki:

– A Langton-kastélyban a személyzet is majdnem olyan elegánsan élhet, mint az urak.

– Hát… úgy valahogy – mosolygott Palmira bizonytalanul. Még semmit sem tudott Langtonékról. De a szoba csakugyan tetszett neki. Előbb az ablakhoz ment. Egy szép parkra látott, a távolban pedig megcsillant a tenger. Innen valahogy közelebbinek nézett ki, de a kert széle eltakarta. Volt ott egy teniszpálya is vörös tartannal, itt a fal mellett pedig egy úszómedence kékes vize tűnt a szemébe. Felágaskodott, hogy jobban lássa – nem akarta kinyitni az ablakot.

– Ha a medencére fáj a foga, felejtse el – így a fekete szobalány. – A személyzetnek meg van tiltva. Itt a telefon, a számok mellette egy cédulán. Ha van mobiltelefonja, ritkán használja, és sohasem az urak előtt, azt sem bírják elviselni.

– És mit szabad? – kérdezte Palmira, de akkor is mosolygott.

Bella vörös, duzzadt ajkai közül kivillant fogsora. Nála ennyi volt a nevetés:

– Szabad dolgozni reggeltől estig, igaz, rendesen megfizetik. Mindig csinosnak kell lenni, és szolgálatkészen ugrani, ha hívatják az embert. Kijelölnek egy szabadnapot, a többi időben nullától huszonnégy óráig a kastélyban kell tartózkodni. Ha valaki mégis elmenne, annak a gondnokkal, Tunggal gyűlik meg a baja. Tung szülei vietnamiak voltak, a nyolcvanas években csónakon menekültek el otthonról, most meg itt élnek. A fiukból igazi hajcsárt neveltek.

– Ő szólt bele a kaputelefonba?

– Biztosan. Mindenütt ott van, ahol nem kéne lennie, és hallgatózik, figyel. Legyen vele óvatos.

– Egyetlen kérdésem van – Palmira közelebb ment, bizalmasan odahajolt: – Hány nevelőnőt használtak el eddig?

– Csodálkozni fog, de maga az első.

– Úgy érti, hogy a kölyökkel eddig senki sem foglalkozott?

– Svájcban volt egy iskolában, de a múlt héten kivették és hazahozták. Ne kérdezze, miért, fogalmam sincs. És tegnapelőtt adták fel azt a hirdetést, amire a jelek szerint magát fogadták fel. Miért?

A kérdés váratlanul érte a lányt. De nem veszítette el önbizalmát. Rámosolygott Bellára, ugyanakkor tanácstalanul vállat vont:

– Fogalmam sincs. Biztosan sok jelentkező volt. Nekem csak annyit mondtak a telefonban, hogy várnak a kastélyban ma délután, én nyertem el az állást és mondtak egy összeget, ami… Szóval egyáltalán nem kicsi. Sehol sem kapnék annyit!

– Én sem, mint szobalány. Még a többi úrnál sem, mert azok kapzsi disznók – közölte Bella megfellebezhetetlenül. Aztán még egy pillantást vetett a szobára és hozzátette: – Reméljük, jól járt Langtonékkal, de az majd kiderül. Most öltözzön át, vegyen fel valami szolidat. Az öregúr négy órakor fogja hívatni, mert addig a dolgozószobájában pepecsel valamivel. A tőzsdei ügyeivel foglalkozik ilyenkor, azt hiszem.

Elment, de előbb még egy biztató mosolyt eresztett meg a lány felé. Palmira körbejárta a szobát, megtapogatta, elég puha-e az ágy – szerencsére az volt, utálta a keményeket, azokon sohasem aludhatta ki magát rendesen – aztán bevonult a kicsiny fürdőszobába. Itt csak zuhany volt, de most az is felfrissítette. Bella tanácsát követve egy szolid, nevelőnőhöz illő ruhát vett fel. A tükör előtt megigazította a haját és végignézett önmagán.

– Palmira Kassel vagyok, uram – mondta, de hangja kicsit megbicsaklott. Hát a tükörben nézve önmagát, elmondta ezt még vagy háromszor. Látta kissé hosszúkás arcát, amelyre azt szokták mondani, hogy csinos. Mondta már nő is, nem csak férfi. A termete középmagas, olyan nőies. A teste jó, ez nem kétséges. Persze azért azt is be kell vallania magának, hogy nem ő a legszebb nő ezen a környéken, ez is biztos. De nem is a legrosszabb.

Háromnegyed négy múlott, amikor kopogtak az ajtón.

– Tessék – és szinte vigyázzba állva várt. Ki lehet az?

Egy ázsiai külsejű, jó harmincas, alacsony és vékony férfi lépett be. Sárga bőre éles ellentétet képezett fekete öltönyével és hófehér, vasalt ingével.

– Tung vagyok, a gondnok.

– Palmira Kassel, a nevelőnő.

Tung végigmérte és nem találhatott rajta kifogásolnivalót, mert így folytatta:

– Langton úr négy óra nulla perckor várja önt. Majd odavezetem. Kérem, hogy az úr kérdéseire rövid és szabatos válaszokat adjon – ugyanis nagyon nem kedveli a bő lére eresztett beszédet. A többit majd tőle tudja meg. Kérem, kövessen.

Lementek az első emeletre. Tung mindenütt Palmira előtt haladt. Nem nézett se jobbra, se balra, amit nem lehet elmondani Palmiráról. Őt minden érdekelte. Olyan folyosón mentek, amit természetesen még nem látott. A falakon képek. Az egyik terem ajtaja nyitva volt, de elhaladva éppen csak egy pillantást vethetett be. Látszott, nem lakik ott senki, inkább valami raktárnak tűnt. De két zongoraszerű alkalmatosságot is látott. Mi ez, zeneterem?

Aztán egy kétszárnyú faragott ajtóhoz értek. Tung megtorpant és órájára nézett. Még volt fél perc négyig – hát csak állt és nem mozdult. Amikor mindössze tíz másodperc maradt, Palmirára nézett:

– Én megyek be elsőnek. Nehogy összeütközzünk a küszöbön...! Bejelentem önt, addig ne szóljon, ne is köszönjön, míg az úr nem szól. Álljon meg mellettem.

Kopogott. Valaki tompán válaszolt bentről. Férfihang volt. Tung kitárta az ajtó mindkét szárnyát, két lépést tett befelé:

– Uram, Palmira Kassel, a nevelőnő.

A házban valahol messzebb egy nagy falióra akkor ütötte el a négyet.

Palmira belépett és megállt Tung mellett. A helyiség könyvtárszoba volt. Falapokkal borított mennyezet, és a falakat is meggyszínű, barnás, itt-ott időtől megfeketedett faborítás fedte. No és rengeteg könyvespolc, annyira tele könyvekkel, hogy sehol sem volt üres hely. Sőt néhol az álló, gerincükkel kifelé néző könyvekre is fektettek újabbakat. Egyetlen pillantással látszott, hogy ez nem díszkönyvtár. Ezt valaki gyakran látogatja és ma is szerez bele újabb műveket, nem számít, hogy már alig férnek el.

Középen egy nagy íróasztal terpeszkedett, azon is könyvek hevertek. Kényelmes karosszék, mellette nagy állólámpa, akkora mint egy ember. Az ablakon betörő napfény még adott elég világosságot – ez a nyugati oldalon volt, mindkét ablakon át a park fáit látta volna Palmira. De nem látta, legfeljebb egyetlen töredék pillanatig, mert szemét magára vonzotta az „úr”.

Ralph Langton ősz, izmosnak tűnő hatvanas férfi volt. Erős állkapcsa és mélyen ülő kék szeme vonzotta oda rögtön a nő tekintetét. Öltönyt viselt, olyan tartással, mint aki legalább fél évszázada hord ilyeneket, megszokta, összenőtt velük. Már nem ült, de még volt valami a testében, ami sugallta: most állt fel. Még nem húzta ki magát eléggé. Még karjaiban ott volt a könyv, az olvasás szelídsége. De a tekintete már kemény lett. Rögtön, ahogy meglátta őket.

Tung a háttérben maradt.

– Üdvözlöm, kisasszony – mondta Langton határozottan.

– Jó napot, uram – Palmira illedelmes intett a fejével. „Végtére is, a huszonegyedik században vagyunk, nem fogok neki pukedlizni, mint a cselédek harminc évvel ezelőtt. Vagy… mostanában is megteszik?” – bizonytalanodott el kissé. De a szeme ezt nem árulta el.

– Jöjjön közelebb, kérem.

A szoba közepén találkoztak, mert Langton is tett néhány lépést. Egymást nézték. Kutatóan, várakozva. Reménykedve? Tung beleolvadt a szoba árnyaiba, mintha ő is polc lenne, vagy más bútor. Semmi jelét nem adta, hogy ott van, de persze Langton látta őt, Palmira pedig érezte a hátában a férfi tekintetét. Tisztában volt vele, ez a pillanat Tung számára is fontos. Ha az úr a papírokból kiválasztott hölgyet nem találja alkalmasnak, az máris elmehet. És kereshetnek egy másik nevelőnőt. Tungnak mindegy volt, mi lesz a döntés. Talán jobb lenne, futott át a fején, ha felvennék ezt és nem kellene tovább keresgélni. De kész volt teljesíteni Langton bármilyen parancsát. Mint annyi éve már.

– Beszéljen magáról valamit, kisasszony.

– A szüleim már nem élnek, egyedüli gyerek vagyok. Rokonaim sincsenek. Elvégeztem a pedagógiai főiskolát, aztán több helyen dolgoztam. Helyesebben szólva, csak két helyem volt eddig. Egy bankár családnál két tizenéves lányra vigyáztam két évig. Utána három évig dolgoztam Kornfeld textilnagyiparos fiai mellett. Ő a múlt hónapban tőzsdeügyletek miatt tönkre ment…

Langton szeme aprót rebbent. Ha tőzsde, akkor otthon volt a dologban. Tudta hát, mi történhetett a textilessel. Talán ismerte is őt? Állt és nézte a lányt. Palmira most tudatosította magában: mióta belépett a terembe, Langton nem vette le róla a szemét. De nem volt ez kényelmetlen érzés. Hiszen ha fordítva lenne, vajon őt nem érdekelné, kit fogad be a házába? Kivel fog egy fedél alatt lakni, esetleg éveken át? „De jó is lenne!” Palmira szerette az állandóságot, a rendet. A hosszan tartó dolgokat.

– Férj, gyerek?

– Két évig voltam férjnél, aztán elváltunk. Gyermekem nincs.

Langton ezeket tudhatta már az állásközvetítőtől is. Most mégis hallani akarta, éppen tőle. Palmira szeme bekapcsolódott Langton tekintetébe. Nem sütötte le a szemét. Tisztában volt a saját értékével. És alighanem a férfi is, mert váratlanul elnézett Palmira válla mellett:

– Tung, hozza ide Tobyt.

Palmira az első pillanatban azt hitte, egy kutyáról lesz szó. De aztán rájött: Toby alighanem a kisfiú. Langton közben végre elfordult a nőtől, az ablakhoz ment, kinézett.

– Toby az unokám. Nagyon vigyázzon rá. Kicsit akaratos, de azt hiszem, a lelkében rendes gyermek. Ne kérdezze tőle, mi történt a szüleivel, és ha ő tereli oda a beszélgetést, minél előbb terelje vissza semleges témákra. Tanítsa meg mindenre, amire szüksége lehet. Persze csak akkor, ha ő is elfogadja magát.

Palmira már majdnem fellélegzett, de az utolsó mondat kicsit visszafogta a kedvét. Megkapja hát az állást? Nem örült annak a lelki és egzisztenciális helyzetnek, hogy a kis Tobytól függ majd az ő ittléte. Ugyanakkor valahol megértette az öreget is. Mi értelme lenne arra kényszeríteni az unokáját, hogy egy elviselhetetlen hárpiától szenvedjen nap mint nap?

„Ilyesmire csak a nevelőket lehet kényszeríteni. Jó fizetéssel, vagy más kényszerhelyzettel”, gondolta még a nő, amikor ismét nyílott az ajtó. Tung előre engedte Tobyt.

Toby is öltönyt viselt. Tizenegy évének minden komolyságát az arcán viselte. Nyilván tudta jól, miért hívatta a nagyapja. Most találkozik azzal a nevelőnővel, akit ide fogadnak melléje. És akinek mostantól kezdve engedelmeskednie kell majd. Hát nem Langton nagypapa a legnagyobb hatalom ebben a házban? – gondolhatta.

Barna haj, kerek arc, élénk szemek. A szeme is barna, látta Palmira. A kisfiú bátran jött közelebb, de csak egy pillantást vetett Palmirára, és máris a nagyapjához fordult:

– Hívattál, nagyapa?

Langton pár szóval bemutatta Palmirát. Hibátlanul mondta ki a nevét, tehát megjegyezte, futott át a nő fején. Közben már csak Tobyt nézte. Az odajött hozzá és kis kezét nyújtotta:

– Tobias Langton vagyok, asszonyom.

– Én meg Palmira Kassel. Remélem, jól elboldogulunk egymással.

Langton nem szólt, csak nézte őket. Aztán Tungnak inthetett Palmira háta mögött, mert a cselédek főnöke határozott mozdulattal kitárta az ajtót. Palmira – de a kis Toby is – értették, mit jelent ez. Engedelmesen indultak az ajtó felé. Tung a folyosón csak annyit mondott Palmirának:

– Örülök, hogy sikerült, asszonyom. Tobynak pontos napirendje van, amit a szobájában megtalál.

A kis Toby ezenközben Palmira előtt ment – a nő látta, hogy a kisfiú válla megrezzen. Tung mondatát a fiú nyilván árulkodásnak vette. Talán arra számított, hogy az új nevelőnő több szabadságot ad neki, mint ahogyan azt a házbeliek remélik?

Tung eltűnt. Az első emeleten mentek egy folyosón, majdnem a végéig. Aztán egy ajtón benyitott a kicsi, de félreállt az útból:

– Ez az én szobám, asszonyom. Parancsoljon.

Olyan volt, mint egy kis gentleman. Komoly képpel megvárta, míg Palmira átlépi a küszöböt, aztán bejött ő is és becsukta az ajtót. Nem volt egy tipikus gyermekszoba – valahogy az is volt, meg nem is. Voltak ott játékok is, de hiányoztak az összefirkált falak vagy táblák. Csak két nagy plakát árulkodott a lakója koráról. Az egyik egy akkoriban népszerű egész estét betöltő rajzfilm állat-alakokkal telezsúfolt, igen színes és nagyméretű képe volt. A másik jóval kisebb, valamilyen űr-kalandfilmből vett lélegzetelállító jelenettel. A szekrények is inkább felnőttek bútoraira emlékeztettek. Az egyik félig nyitva volt, ezért láthatta Palmira, hogy belül mindent sokkal alacsonyabbra, könnyen hozzáférhetőre építettek. Volt ott hely a játékoknak is. De nem ezek domináltak – mérte fel az asszony villámgyorsan. Voltak ott könyvek és társasjátékok, néhány, már divatból kiment elektronikus szerkezet is. És volt tévé, ami meglepte Palmirát:

– Szoktál tévézni is?

– Igen, de csak nappal. Időzáras, a piros időkben nem kapcsolható be – és elővette a Tung által említett napirendet. Akkurátusan, szövegszerkesztőről kinyomtatva többféle színben – ez nem is napi-, hanem hetirend volt. Minden napra beírták, mikor mi Toby feladata. Reggeltől estig minden órában volt valami teendő. A legtöbbször persze tanulás, aztán testmozgás, séta a kertben, úszás a medencében. Ezek javarészét, különösen a tanulási időszakokat piros színnel nyomták. Ilyenkor tehát nem szabad Tobynak tévéznie. De emiatt a gyerek nem látszott szomorúnak.

Palmira leült és intett a gyereknek, üljön le ő is. Közepesen drága kárpitozott székek álltak a sarokban. Az egyik nagyméretű ablak előtt volt a fiú íróasztala. Palmira megnézte a tankönyveket. Teljesen standard csomag volt, látszott, aki elrendelte, hogy Toby mit tanuljon, semmilyen különös kívánsággal nem élt ezen a téren.

– Nos, Toby…

– Igen, asszonyom?

– Talán nem kéne engem asszonyomnak szólítanod. De erről majd később beszélünk még. Mit szeretsz csinálni?

A gyerek óvatos volt. Most nem nézett az asszonyra:

– Tanulni szeretek, meg sportolni.

A hangja elárulta, hogy tartott az idegentől. Palmira mosolygott:

– Toby, én nem az ellenséged szeretnék lenni. Meg nem is a börtönőröd.

A gyerek ekkor végre ránézett. A két tekintet egymásba kapcsolódott. Palmira tudta, most kell folytatnia:

– Azt sem szeretném persze, ha bratyiznánk egymással. Én mégis felnőtt vagyok, te pedig gyerek. Vannak, akik azt hiszik, hogy minden gyerekkel úgy kell bánni, mint egy közkatonával. Folyton csak parancsolgatni neki, beosztani minden percét, hogy ne legyen ideje gondolkodni vagy bármi egyebet csinálni.

Toby még mindig óvatos volt. Az asztalon fekvő hetirendre pillantott:

– De azt be kell tartani.

– Aki írta, nyilván jót akart neked. Nem szeretné, ha elvesztegetnéd az idődet. Majd megtudod, milyen drága dolog az idő, és nemhogy sok lenne belőle, éppen ellenkezőleg, nagyon kevés jut mindenkinek. Ráadásul egyre kevesebb marad, ahogyan megyünk előre az életben…

– Ezt mondta nagyapa is – jegyezte meg a gyerek. Kivárt, és még mindig nagyon óvatos volt. Palmira mosolygott:

– Igaza van nagyapádnak. De persze ez a hetirend nem egy szoros acéllánc, amin ne lehetne lazítani – egyelőre ennyit mondott, és hagyta, hogy a gyerek töprengjen. Ismét kezébe vette azt a papírlapot és megnézte, ma és ebben az órában mit kellene csinálni. Szerencsére nem piros időszak volt, hanem zöld. Ami szabadfoglalkozást jelentett. Palmira felszabadultan tette vissza a lapot:

– Látom, ma már nem kell tanulnod. Azt csinálsz, amit akarsz. Nos, tartsuk be az utasítást, rendben? – és látva a gyerek szemében a felcsillanó örömet, felállt: – Arra kérlek, légy az idegenvezetőm. Mutasd meg nekem a házat és a parkot. Mindent, amit fontosnak tartasz és amit szerinted nekem okvetlenül ismernem kell. Hiszen itt fogok lakni én is!

Toby végre mosolygott. Nem volt ez még felhőtlen öröm. De – öröm. Felpattant:

– Mehetünk, asszonyom!

És mentek.

Langton a teáscsészébe nézett. A folyadék barnaságát látta, meg a kintről beeső napfényt a mennyezeten. A teában mindez csak egy világosabb folt volt. Ráadásul eltűnt, amikor keverni kezdte.

– Tung!

– Uram?

– Mit csinálnak most?

Tung pontosan értette a kérdés lényegét, és hogy kiről van szó. Jónéhány éve szolgált már a kastélyban. Ismerte Langton hanghordozását. Néha azzal áltatta magát, hogy ismeri az úr gondolatait is.

– Palmira asszony és Toby úrfi bejárják a házat és a parkot. Toby úrfi mindent megmutat a nevelőnőnek.

– Ügyes – mormolta Langton. Talán nem lesz baj velük. Intett, hogy Tung elmehet. Amint a komornyik mögött becsukódott az ajtó, a férfi felállt. A teáscsészét óvatosan visszahelyezte a tálcára. Ügyet sem vetett a süteményekre, már nem rajongott úgy az édességekért, mint valaha. Felállt és az ablakhoz lépett.

Szerencséje volt. Éppen látta a világos, szoknyás alakot, mellette ment a sötét öltönyös kisebb. A teniszpálya mellett haladtak, megálltak egy pillanatra. Toby széles karmozdulattal mutatott az ősrégi fák felé. Palmira megállt, hajába belekapott a szél. Mondott valamit a fiúnak, és majdnem ugyanabban a másodpercben indultak tovább. Az öreg látta, hogy az unokája kissé lemaradva próbál lépést váltani, hogy majdnem úgy mehessen a nevelőnő mellett, mint egy férfi.

Langton hosszan nézett utánuk. Aztán félhangosan csak annyit mondott:

– Add, Uram, hogy ne essen baja Tobynak.