Nemere István

Pipacs a szélben

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-511-7

TARTALOM

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

1.

Lona felállt és átment a szobán, a másik íróasztalhoz:

– Nézd már meg, légy szíves, ezt az adatot. Nekem valahogyan nem tetszik. Csak ennyi lett volna a forgalom ezen a héten?

A másik lány, Yulissa két évvel volt nála fiatalabb. Kicsit kövérkés, feketehajú, nevetőszemű lány. Lona kedvelte őt, de azért nem volt a barátnője. Nem úgy, mint a harmadik asztalnál ülő Tinának. Vele sokszor elment moziba, kávéházba, vagy egyszerűen csak sétálni is.

Yulissa paksamétát vett elő, megnézett egy számot, majd kattintott néhányszor a klaviatúrán. Aztán a képernyőről olvasta le az adatot:

– Harmincnégyezer hatszáztíz euro… vagyis ugyanannyi, mint nálad. Nincs hiba.

– De máskor kétszer annyi szokott lenni! – erősködött Lona. Karcsú, magas termete jókora árnyékot vetett. A nap besütött az ablakon. Nyár eleje volt, kellemes meleg.

– Melyikről van szó? – kérdezte Tina és most ő is kattogtatott egy kicsit, majd a saját képernyőjére meredt. – Ja, az? Semmi baj, Lona. A hét első három napjában zárva volt, az elektromos rendszert javították és a biztonsági kamerát szerelték.

– Akkor minden rendben van – a lány visszament íróasztalához. Az ő gépe most szürke, vak képernyővel meredt a világba. Hamarosan ismét be kell kapcsolnia, de előbb alighanem elmegy ebédelni.

– Egyedül megyek? – kérdezte csak úgy maga elé.

– Nem, dehogy – Tina egyidős volt vele, vagyis huszonnégy éves. És az arcuk is hasonlított. Néha egy-egy udvarlókedvű fiatalember testvéreknek hitte őket, ezen jót nevettek és nem mondták meg neki, hogy tévedett. A vöröses hajú, kék szemű, kisportolt Lonával ellentétben Tina kissé molett volt. Szőkére festette egykor barna haját és ehhez most is ragaszkodott. Arcuk előkelően hosszúkás, „de nem lóarc ez, kislány!” – mondogatta Lona a tükör előtt, önmagának. Biztosan valamilyen előkelő, arisztokrata családból származunk mindketten – cukkolta néha Tina. De Lona ilyenkor csak nevetett:

– Arról tudnék! Anya biztosan eldicsekedett volna vele, ha félrelépett.

– És ha szolgálólány volt egy hercegi kastélyban? – nevetett tovább Tina.

– Hát arról is tudnék.

De most nem évődtek. Miután kiderült – a három könyvelő lány közös erővel megmagyarázta, hogy a vállalat egyik boltjában miért volt kisebb a forgalom – Lona úgy érezte, ideje ebédelni. Már csak azért is, mert elmúlt dél. Hát lezárta gépét, kivette belőle azonosító kártyáját és Tinára nézett:

– Készen vagy?

– Megőrültél? – Tina a falitükörhöz lépett és úgy tett, mint aki rettentően kétségbeesett. – Ilyen külsővel ki sem léphetek az utcára! Rohanok a mosdóba és csinálok valamit, hogy embernek és nőnek lássanak a népek, ha kilépek az utcára.

Mivel ez minden nap ugyanígy játszódott le, hát Lona beletörődött már. Lassan készülődött, ne kelljen majd sokáig várnia Tinára. Aki aztán igazi dámává fejlődve lépett ki a mosdóból. Vagy legalábbis ő maga hitte így. Frizura, parfüm, jólszabott nyári ruha, mosoly – minden együtt volt, ami egy esetleges hódításhoz nélkülözhetetlen – szerinte...

Ebéd közben semmiségekről beszélgettek. Tina folyton a vendégeket pásztázta. Ebben a kis vendéglőben ettek már hónapok óta, mindennap. A legtöbb vendéget arcról ismerték. Az ő vállalatuktól is voltak itt néhányan. Egy férfi hosszan leste őket, azt hitte, nem vették észre. Persze már Lona is kiszúrta, nem szólva Tináról, aki kicsit kacérkodott is a férfival. Szemezésének Lona vetett végett:

– Hagyd a fenébe, hiszen nős. Nem látod a gyűrűjét?

– No és...? Aki megnősült, azért még nem halt meg – feleselt barátnője.

– Ebben nem lennék olyan biztos – vágott vissza Lona és ezen is nevettek egy sort. Vidámságuk lassan átragadt a közelben ülőkre is. Felderültek az addig gondterhelt arcok. Lona nem először figyelt fel rá, hogy jó hatással van az emberek kedvére.

Persze Tina senkit sem „fogott’” abban az órában. Lassan, ráérősen sétáltak visszafelé.

– Anyád hogy van? – érdeklődött Tina, amikor befordultak a sarkon és meglátták az irodaházat.

– Jól. Képzeld, egyáltalán nem betegeskedik, pedig tulajdonképpen az ő korában… Ötvenegy éves, és olyan, mint a makk. Még futni is jár esténként. Igaz, jó környéken lakunk. Biztonságos… de azért csodálom. Néha elmegyek vele én is, de ritkán. Nekem nincs annyi energiám.

– Az az illatszerbolt mennyit hoz? – Tina gyakorlatias volt.

– Nem is tudom. Anyám sohasem beszél a pénzről. Soha nincs túl sok, de mindig van valamennyi… Így éldegéltünk már gyerekkoromban is. Mellesleg a bolt nem az övé, csak bérli.

– Nem megy férjhez?

– Nem hiszem. Valahogyan… elege lehet a férfiakból, mióta apa meghalt. Olykor udvarolni próbál neki valaki, de tudod, ötven körül az ember már óvatos.

– Nem tudom, még sohasem voltam ötven! Sőt, a fele sem! – nevetett Tina és ez olyan ragadós volt, hogy Lonára is átragadt. Még a liftben is úgy vihogtak, mint két tinédzser. Elég volt összenézniök és máris majdnem kitört belőlük a jóízű vidámság. Jól érezték magukat.

Amikor az iroda folyosóján mentek, a nyitott ajtón át hallották Yulissa felemelt hangját. Valakivel telefonon beszélt:

– Elment ebédelni, de hamarosan várható… tessék? Mit mond, kérem? – Yulissa hangja hirtelen megváltozott. Olyannyira, hogy a két lány a folyosón egymásra pillantott. Vajon melyiküket keresik, és mi történt? Merthogy valami történt, az biztos.

Berohantak. Yulissa akkor tette le a kagylót és félhangon ismételte:

– Baleset…

– Mi van?

– Kit kerestek?

A kövérkés lány szeme Lonára meredt. Valami rettenetes kifejezés ült az arcán. Eltorzultak a vonásai.

– Lona…

– Mondd már! Mi történt? – Lona szinte sikoltotta a szavakat.

– Az… édesanyád... – nyögte Yulissa és nagyon sápadt volt. – A rendőrség telefonált… Elütötte egy autó, és… és… – nem merte folytatni. Csak az ajka mozdult, hangtalanul. Tina és Lona inkább csak leolvasták, mintsem hallották a szót:

– Meghalt.

Lona egy székre rogyott.

Igazából később sem emlékezett a következő órák eseményeire.

Amikor három nappal később megpróbálta rekonstruálni a történteket, mindig belebotlott ebbe a „fekete lyukba”. Az értesítés utáni órák, sőt az első este is kiesett a tudatából. Halványan emlékezett arra, hogy a főnöke is megrendülten nyilvánította részvétét. A két lány elkísérte őt a rendőrségre. Ahol igen tisztességesen és tapintatosan bántak vele. De mindenképpen át kellett mennie a kórbonctani intézetbe – szerencsére nem volt messze, ugyanabban az épületben, csak a másik utcáról volt a bejárat. Tina és Yulissa ott sem hagyták magára – igaz, amikor azonosítania kellett a holttestet, kénytelen volt a rendőrtiszttel egyedül bemenni a fehérfalú csempés helyiségbe. Egy rettenetes falból húzták ki azt a lapos tartályt, amelyben anyja összetört, véres holtteste hevert… Elfogta a rosszullét, de nem tudott hányni. Túlságosan szerette azt az asszonyt, inkább sajnálta, hogy ilyen állapotban látja most.

És fájt, nagyon fájt.

A rendőrtiszt – már odakünn – halkan mondta el a baleset körülményeit. A férfi, aki azt a bizonyos autót vezette, déli fél egykor vesztette el uralmát a volán felett. Mindez a város egyik legforgalmasabb pontján történt. És azt az embert már nem lehet felelősségre vonni, mert hatvannégy éves volt és infarktust kapott a kocsiban. Talán a nagy melegtől. Vagy valami fronthatás érvényesült? Ő is meghalt, egy pillanattal korábban, mintsem felhajtott a járdára. Ahol akkor csak egyetlen ember ment éppen, szerencsére – tette hozzá, aztán megértette, hogy ezt nem kellett volna.

De Lonának mindegy volt, úgysem tudott most erre figyelni. Csak annyi hatolt el hozzá, hogy anyja nem valami részegnek vagy kábítósnak, vagy rosszindulatú alaknak köszönheti a halálát. Majdhogynem egy halott gázolta el szegényt.

– Csak ötvenegy éves volt – mondta csöndesen. A rendőrtiszt zavartan bólintott. Még mondott valamit egy jegyzőkönyvről, amit tőlük kap Lona, és megjegyezte: a boncolás hivatalos jegyzőkönyvéből is kap majd egy példányt. De jobb, ha azért személyesen jön be három-négy nap múlva, mert azt nem szokták postázni.

Mindez leülepedett a tudatában. Akkor nem értette. Később azonban sorban előjöttek az emlékek és az utasítások is. A legrosszabb az első este volt – hazament és a lakás üresen fogadta. Pedig minden sarkában ott ült még az anyja jelenlétére utaló hangulat. Néhol a tárgyak is úgy hevertek, mintha most tette volna le őket. És ez a „most” csakugyan nemrégen volt – aznap reggel! Amikor Lona benyitott anyja hálószobájába és az onnan nyíló kicsiny fürdőszobába, elfacsarodott a szíve.

Itt minden rá emlékeztetett, mert az övé volt. A lepedő gyűrődése az ágyon, a feje nyoma a párna közepén. A félig nyitott könyv a kis éjjeliszekrényen. A barnakeretes olvasószemüveg, amely úgy feküdt a könyvön, mintha rögtön… még ebben a percben… ismét feltenné, hogy tovább olvassa a regényt. Amelynek végét már sohasem fogja megtudni.

Lona kinyitott egy szekrényt. Aztán a másikat. Nézte a törölközőket, a ruhákat. A polcon a pulóvereket. Legfelül egy másikon azt a pár kalapot, amit anyja szokott hordani. Csak halványan motoszkált benne a gondolat, hogy most majd lesz temetés… fekete gyászruha… Ismerősök és ismeretlenek kondoleálása... Nem lenne jobb elégetni anyát? Akkor kapna egy kis urnát. Meglepően kicsit, kevés hamvval. Vihetné magával, ha elmegy innen.

Mert halványan azt is sejtette, hogy el kell innen költöznie, egyedül nem bírja fenntartani ezt a lakást. De ez most nagyon távolinak tűnt. Idegen gondolat volt, és apró. Amely nem érhetett fel semmiképpen a nagy fekete árnyhoz, amely most belepte a lelkét. Árnyék borult rá, és a nap fénye és melege igen messze volt. Olyan messze, hogy talán nem is léteznek...?

Sírva borult anyja ágyára.

Csak a harmadik napon tért magához annyira, hogy elkezdte rendezni az ügyeket. Addig csak telefonált. Anyját a boncolás után elvitték a krematóriumba, ígérték, hogy két nap múlva mehet az urnáért. Azon a napon mindenütt kifizette, amit kellett. A lakbért, a temetkezési vállalatot, a számlákat. Nem sok pénze maradt.

Remélte, hamarosan kap fizetést és akkor megváltozik a helyzet. Járt a boltban is. A férfi, aki anyjának bérbe adta a boltot, már tudott a dologról. Az újságban olvasta a hírt. Lona visszavitte neki a kulcsot. A férfi becsületesen közölte: édesanyjának jutalékot is szokott fizetni, de nem havi, hanem negyedéves bontásban. A forgalom az előző negyedévben igen jó volt, úgyhogy nem kevés pénzzel tartozik – most már természetesen Lonának. Őt is megrendítette az eset, látszott rajta. Még azt is megkérdezte, Lona nem veszi-e át az anyja helyét? De Lonát sohasem vonzották az illatszerek, parfümök. Nem is értett hozzájuk, így hát köszönettel elutasította az ajánlatot.

Délután vette észre: három napja nem mosolygott. Az arcára mintha egy iszapálarc száradt volna rá, néha már fájt is, de nem volt képes mozdítani az izmait. A szeméből sem tűnt el a komor kifejezés. Most úgy hitte, ez már mindig így marad. Ha valaki azt mondja, pár hónap múlva úgy fog nevetni ismét, mint régen, biztosan nem hiszi, sőt felháborodottan tiltakozik. Bár valahol, egészen mélyen a tudatában, azért ott lapult ez a gondolat, ez a meggyőződés is. De nem tudott vele foglalkozni, most nem.

Az illatszerboltos a következő hét elején fizeti ki tartozását, jelezte. Addig még kitart a tartalék, tudta Lona. Hazament, annyira fájt a feje, hogy semmit sem tudott már intézni. A lányok az irodából felhívták, érdeklődtek, hogy van és mikor lesz a temetés? Hallva az elégetésről és az urnáról, kis ideig hallgattak, aztán Yulissa kezdte bizonygatni, hogy az mennyivel jobb is, mint a koporsós temetés. Tina meg majdnem azt mondta: „ez sokkal praktikusabb” – szerencsére, még időben elharapta a mondatot. De persze Lona jól ismerte őt és ez így is olyan volt számára, mintha Tina kimondta volna. Ugyanakkor hálás volt nekik az érdeklődésért, a törődésért.

A negyedik napon eszébe jutott a bonctani intézet. Nehezen indult el, valahogyan ódzkodott attól az épülettől. Furcsa volt belegondolni, hogy teljesen idegen és közömbös emberek meztelenül látták az ő anyját. Sőt késüket bele is vágták és… Megrázkódott. Valahol persze nagyon jól értette, hogy két okból is szükség volt a boncolásra. Egyrészt hogy pontosan megtudják a halál okát, másrészt mert mint minden boncolásnál, a halottak szolgáltatnak tapasztalatokat a még élők számára.

Átment a fasoron, a parkon. Aztán az úttesten. Egy autó elég közel robogott el, belévillant a félelem: engem is elütnek...? Ez most érthető volt, pedig régebben ilyesmi nem jutott eszébe. Most már tudta, hogy ha minden vezető vigyáz is – közbejöhet valami, és elveszti uralmát a kormány fölött. Mint az a férfi, aki infarktust kapott a volánnál… Furcsa volt végiggondolni, hogy őt is ebben a házban boncolták. Talán ott feküdt anyja mellett, várva, míg ő is sorra kerül? Gyilkos és áldozata, immár békés együttlétben, kihűlt testtel, leállt szívvel?

Odabent hűvös volt, de nem csak ezért borzongott.

Várnia kellett, mert a boncorvos most éppen nem volt bent. Úgy látszik, itt az a szokás, hogy nem egy asszisztenssel küldik ki a folyosóra a jogosultnak a jegyzőkönyvet, hanem a legilletékesebb adja át. Talán válaszol az esetleges kérdésekre is, gondolta gépiesen a lány. Állt egy ablaknál, a folyosón, és nézte a kertet. Érdekes, itt a holtak birodalmában is ugyanúgy nőnek a fák és illatoznak a virágok? Nőttek és illatoztak, nem tagadhatta, csak kicsit csodálkozott.

Eltelt fél óra, hallgatta a madarak énekét – mert azok is vidáman hancúroztak, csiripeltek a bonctani intézet minden oldalról falaktól zárt kertjében – amikor végre kiszóltak érte:

– Fáradjon be, Lenart kisasszony.

Az orvos középkorú, fehérköpenyes, borotvált arcú férfi volt. Íróasztala mögül emelkedett fel és puha kézfogással üdvözölte a lányt, intett, foglaljon helyet:

– Tudja, kisasszony, el szoktuk magyarázni a hozzátartozóknak, mitől halt meg a családtagjuk. Ez nem mindig olyan világos, mint az édesanyja esetében… – a papírokba mélyedt. – Szóval, Clara Lenart, ötvenegy éves, közúti baleset áldozata, politraumált – itt vette észre, hogy szakszót használt, felnézett a lányra. – Vagyis nagyon sok sérülése volt egyszerre. Ezek között olyan is akadt, ami eleve összeegyeztethetetlen az élettel. Ugye, érti...? Nem élhette túl, sőt, ott helyben azonnal szörnyethalt – kis gondolkodás után tette hozzá: – Nem szenvedett. Azt hiszem, tudatában sem volt annak, mi történt vele. Az ilyesmi nagyon gyorsan történik.

Ezt követően néhány fontosabb pontot olvasott fel a jelentésből. Mintegy mellékesen említette őket. Nemcsak azokat, amelyek a sérülésből eredtek, hanem általános észrevételeket:

– Fiatalabb korában dohányzott, ugye…? Ez látszott a tüdején. Egyszer eltört két bordája, de még valószínűleg gyermekkorában… Enyhe máj nagyobbodás… gyermeket nem szült… méhe hiányzott…

Lona felkapta a fejét. Valami történt, de mi? Hirtelen végigszaladt agyával az elhangzott mondatokon, és dadogva szólott:

– Elnézést, doktor… mit mondott most a végén?

– A májáról?

– Nem, a méhéről.

– A jelek szerint még kislány korában lehetett valami betegsége, mert már akkor kioperálták.

Lona olyan döbbenten nézte a férfit, hogy az most fogta fel, mi történik. Felállt, közben azonban a tekintete nem eresztette el a lányét. Vagy Lona szeme fogta be és nem hagyta el a férfi szemét?

– Ön… Lenart kisasszony… Nem a fogadott lánya volt az elhunytnak?

– Nem, az édes lánya! – és a férfi arcát látva, kifakadt. – Hát nem érti? Az édesanyám volt! Ő szült engem!

A doktor most elkapta a tekintetét. A dossziéból, amit nyilván nem szoktak megmutatni a családtagoknak, fényképeket vett elő. Ezek a boncoláson készültek, talán egy későbbi bírósági tárgyalás vagy más peres ügy végett? Minden eshetőségre? Ezek azonban láthatóan olyanok voltak, amiket az orvos semmiképpen sem mert megmutatni Lonának. Csak egyet vett ki közülük, ezen csak anyja – a halott anyja! – feje látszott. Csukott szemmel feküdt a boncasztalon.

– Róla beszélünk? – bizonyosodott meg. Lona bólintására aztán eltette a fotót és magabiztosan szólt: – Kedves kisasszony, több mint húsz éve végzem ezt a munkát. Nem tudom, hány ezer… boncolásom volt már. Sok nőt is felboncoltam. Higgye el, meg tudom állapítani, ki az, akinek felnőtt korában nem volt méhe és soha nem szülhetett gyermeket. Clara Lenart ezek közé tartozott.

– De hát… – Lona csüggedten állt. Kábulat szakadt rá. Majdnem olyan rosszul érezte magát, mint amikor anyja halálhírét kapta. Nem is tudta igazán, most mit tegyen.

Az orvos kiszólt, egy nő pohár vizet hozott. Lona nem érezte, hogy erre lenne szüksége. Még semmit sem tudott, önmagával sem volt tisztában. Egyszerűen hihetetlen volt, amit megtudott. Még nem is merte igazán végiggondolni. Aztán kezébe vette a jegyzőkönyv neki szánt példányát. A vége felé, az „általános megjegyzések” című rovatban elolvashatta ugyanazt a saját szemével is.

Az orvos türelmesen várt, bár néha a faliórára pillantott. Nyilván dolga van. Most valaki mást kell felboncolnia, gondolta Lona keserűen. Nem is tudta voltaképpen, kire haragudjon. Akire igazán haragudhatott volna – az anyja – arra nem mert. Valamilyen fal zuhant közé és a világ közé.

– Higgye el, ez valóban így van – a doktor csöndesebben szólt. – Sajnálom, hogy húszegynéhány év után éppen tőlem, éppen itt és ilyen tragikus esemény kapcsán kellett megtudnia ezt a… kínos dolgot.

Még hozzátette, hogy biztosan megszokja majd a gondolatot, csak most, ugye, eléggé zaklatott lelkiállapotban van, ami érthető is, de ha később átgondolja…

Lonából ekkor tört fel a sírás. Melléhez ölelte a jegyzőkönyvet, felugrott és zokogva kirohant. Szaladt a folyosón. Az orvos nem mozdult íróasztala mellől. Lona csak futott, kirohant a kapun. Szerencsére a járdára fordult, azon ment egy csöndes mellékutcáig. Ott fellélegzett, letörölte könnyeit. Hamarosan megpillantott egy parkot. Zöldre vágyott, csöndre vágyott. Arra, hogy egyedül maradjon és leüljön. Hogy ne vigyék a lábai semerre, az esze se kergesse, űzze. Hogy a gondolatai leülepedjenek. Tisztuljon benne minden.

De ezt aznap még hiába várta. Nagyon zaklatott volt, egyetlen dolgot sem tudott igazán végiggondolni. Este is úgy feküdt le, hogy mit sem értett az egészből. Hangosan szólt bele a hálószoba csöndjébe:

– Mama… miért tetted ezt?

És nem, nem akarta elhinni, hogy az első szó hazugság lenne. Hogy az volt huszonnégy hosszú éven keresztül?

Másnap elment a temetkezési vállalkozóhoz. Amikor kezébe fogta az urnát tartalmazó dobozt, megszédült. Az a doboz olyan kicsi és könnyű volt. Hát csak ennyi marad egy emberből? Le is tette megint, mert aláírattak vele egy papírt. Közben azért mélyeket lélegzett és igyekezett nem gondolni az urnára. Így aztán amikor öt perccel később kilépett onnan és kiállt az úttest szélére, hogy leintsen egy taxit – anyját nem akarta buszon vinni, és a metró sem látszott erre alkalmasnak – már jobban volt. Most igyekezett nem vádolni anyját. Senkit.

A taxis gyakran járhatott erre, sokszor megállították már itt. Tudta, mi van a dobozban.

– Szülő? – kérdezte a maga egyszerű, de nem rosszindulatú módján. A szó azonban belevágott Lona lelkébe. Csak bólintott, de közben keserű lett a lelke. „Szülő… Szülő az, aki megszüli az embert. A gyereket. A saját gyermekét… Mama, hogy tehetted ezt velem?”

Nem szólt többet, hallgatagon ült, a térdén az urnával és már semmiben sem volt biztos. Világa falai jól láthatóan repedeztek és Lona most ismét elveszett, félős kisgyermeknek érezte magát.

Ez az érzés uralta a következő napokban is. Csak hétfőn változott meg a helyzet és a hangulata, amikor délután bement az illatszerboltba. Most a tulajdonos szolgált ki, de volt már ott egy közepesen csinos fiatal nő is. Őt tanította a szakma rejtelmeire. A férfi behívta Lonát a kis raktárba és kezébe számolt egy összeget. Ami azért jóval több volt annál, amennyire a lány számított. A férfi látva arcát, hozzátette:

– Clara… vagyis az édesanyja nagyon jó munkaerő volt. Sokat eladott, ezért nagy jutalék illeti meg… még most is. Ez a lány nem lesz ilyen jó – intett fejével a bolt felé. Lona eltette a pénzt. A férfi ekkor hozzátette: – Természetesen, ahogyan az ilyenkor lenni szokott, egy kis leltárt csináltam a boltban. Nem, ne értsen félre – szabadkozott rögtön –, nem találtam hiányt. Éppenséggel fordított a helyzet. Találtam valamit, ami nem tartozik a bolthoz. Az édesanyja öltözőszekrényében ez volt az egyetlen tárgy a köpenyén és a papucsán kívül.

Mutatta is. Kicsiny fémdoboz volt.

– Be van zárva és nincs hozzá kulcs.

– Köszönöm, uram, ez biztosan az anyámé volt – tekintete mohón tapadt a dobozra. Ebben nem pénz, nem értékek lesznek, hanem… Talán a rejtély magyarázata? Hiszen anyja nem ok nélkül tartotta a dobozt a munkahelyén. Mintha félt volna, hogy a lánya otthon megtalálja és felnyitja?

Még bement az irodába is. A lányok lelkendezve fogadták. Anélkül, hogy összebeszélhettek volna jólelkűen azonnal úgy viselkedtek, hogy Lona ne gondoljon a szomorú eseményre:

– Szia, kislány!

– Nem jössz velünk ma este?

– Fogunk két pasit és jól érezzük magunkat.

– De az is lehet, hogy hármat fogunk. Ha eljössz te is – nevettek. A látványuk elég volt Lonának ahhoz, hogy kicsit elűzze a gondfelhőket. Kisimult az arca és még egy mosolyt is megengedett magának – most először attól a perctől kezdve, ami szintén itt, ebben az irodában érte őt, annyira váratlanul. A lelke kezdett felengedni.

Előkerült a főnök is, akivel Lona megbeszélte, hogy még egy hétig nem jön be. Szabadságot vett ki. Nem így képzelte el ezt a nyarat. Ha sikerül, elment volna a tengerpartra. Igaz, egyedül, de úgy is jól érezte volna magát. Később csatlakozott volna az anyja is – így szokták csinálni. Eddig. Most már nem, többé nem.

Elbúcsúzott a lányoktól és örült, amikor végre hazaért. Késő délután volt már. Hétfő délután.

Előbb elvégzett minden szükséges házimunkát. Valami vacsorafélét is összeütött magának, de nem erőltette a dolgot. Saláta, szardínia, vajaskenyér. És egy forró tea, bár odakünn nem volt éppen hideg.

A vacsora közben a kazettát nézte – ott volt előtte, az asztalon. Mondhatni, farkasszemet néztek. Lona egyre türelmetlenebbül evett. A végén elvitte az üres tányért a mosogatóba, de szokásával ellentétben nem eresztette rá a forró vizet. Visszament az étkezőasztalhoz, ismét felvette a kazettát. Megrázta. Semmi sem csörgött benne, de érezhetően nem volt üres. Papírok, iratok – döbbent rá. Csak nőtt a vágya, hogy végre a kezében tartsa őket.

Azért még végigment a lakáson. Minden helyet megnézett, ahol anyja kulcsokat tartott, tarthatott. Még a kamrába is benézett. Kihúzott rég elfelejtett fiókokat, feltúrta a szerszámosládát is. Kulcs akadt bőven, de a legtöbb már ránézésre sem illett bele abba a finom kis zárba. Amikor pedig ilyen kicsit talált, szaladt vele a dobozhoz. De egyik sem nyitotta azt. Anyja szobáját is átkutatta, még a szőnyegeket is felszedte, minden ruha zsebébe belenyúlt. Fiók fiókot követett, aztán kikerültek anyja pulóverei a szekrény polcairól is... Semmi.

Végül eléggé fáradtan ült le. Ismét nézte. Kulcs nem volt hozzá, hát… Visszament a szerszámos ládához, feszítővasat és kalapácsot hozott. Később harapófogót is. Feszítette, pattogtatta, ütötte. A kazetta többször leesett a padlóra, Lona felsértette az egyik ujját. A végén dühbe jött, letette a küszöbre és három hatalmas csapást mért rá, a kalapáccsal. Beleadta minden elkeseredett dühét…

Végre a doboz annyira deformálódott, hogy a teteje nem illett rá, kipattant résnyire. Abba aztán belekalapálta az egyre szélesedő feszítővasat, és tovább ütötte. Végre aztán széttört a zár és a kazetta kinyílott.

Lona az asztalra szórta a papírokat. Nem volt benne más, csak iratok. Abból is kevés. Némelyik erősen össze volt hajtogatva, hogy beleférjen a tenyérnyi dobozba. Az egyik sárgás és kissé repedezett volt, tehát régi lehetett. Azelőtt egyiket sem látta. Meredten nézte őket. Leült az asztal mellé, a keze remegett. Nagyokat lélegzett.

– Nyugodj meg, Lona – biztatta magát.

Eszébe jutott: még nem történt semmi visszavonhatatlan. Ha most úgy dönt, hogy az egészet elégeti, soha nem fog kiderülni semmi. Ami megzavarhatja az emlékeit. A sorsát. De elfelejtheti-e, hogy Clara Lenartnak nem volt méhe? Hogy nem szülte őt, mégis úgy nevelte fel, mint az édes lányát? Az egyetlen gyermekét?

Vívódása nem tartott sokáig. Győzött a mélyről jövő akarat. „Meg kell tudnom, ki vagyok”. Még az is eszébe villant, hogy talán régi szerelmesleveleket őrizget az anyja, és semmi sem fog belőlük kiderülni. Vagy egy fogorvos számláit rejtette ide, mert nem akarta, hogy megtudják: hány foga készült orvosnál?

De aztán eltűntek az aggályok. Lona ismét mélyeket lélegzett. Végül óvatosan, még mindig kicsit reszketve az izgalomtól, maga elé tette az egyik összehajtogatott papírt. Lassú mozdulatokkal hajtogatta ki. Maga elé fordította…

Egy levél volt. Elég régen írhatták, még tollal és tintával. Dátum nem volt rajta.

Kedves Clara!

Ez az utolsó levél, amit Neked írok. Azt hiszem, nagyon rossz dolgot tettünk az ősszel. Ezt már mondtam neked is, de a jelek szerint hiába beszéltem. Ha egyszer valamit a fejedbe veszel, azt véghezviszed, akármilyen őrült dolog is az, és bármekkora árat kell is érte fizetni.

Már bánom, hogy segítettem neked. Nem volt helyes. Lehet, még visszacsinálhatod? Talán megbocsátanak neked.

Dél-Amerikába megyek és többé nem hallasz felőlem. Ilyen teherrel úgysem tudtunk volna együtt élni. Sajnálom, hogy cserbenhagylak, de erősen hiszem, hogy ennek így kell lennie.

Légy boldog – mindezek ellenére.

Bruno

– Ki az a Bruno? – kérdezte Lona hangosan. De szavai csak visszhangtalanul koppantak a falakon. Nem jött válasz.

Még egyszer elolvasta a levelet. Aztán letette és a másik papír után nyúlt. Ez volt az a sárga, kissé töredezett szélű. Keményebb papírból készült, négyrét hajtották. Okiratnak tűnt…

Maga elé tette és azonnal látta, mi az. Egy születési anyakönyvi kivonat volt. Tetején az ország címere, hatjegyű sorszám. Felül és alul egy pecsét, de míg felül szögletes, alul kör alakú ugyanazzal a szöveggel:

„Coim város polgármesteri hivatala. Anyakönyv.”

– Ott születtem – mondta Lona, ismét hangosan. Meggyőződhetett róla, hogy amit a kezében tart, az nem más, mint a saját születési papírja. Egyezett a dátum is. A neve is. Lona Lenart, született…

Hát persze, hiszen valahol születnie kellett! Tehetetlenül ült és nézte az okmányt. Csak azt nem értette, az anyja miért dugdosta ezt? Miért volt a titkos kazettában, egy szerelmes – vagy nem is szerelmes? – levél társaságában?

Apjára gondolt. Nagyon szerették egymást. Hirtelen jeges hideg lett benne. Apa… lehet, ez a szó is hamis? Hiszen nem biztos, hogy az apja volt! Ha az anyja biztosan nem Clara volt, akkor… talán… apa sem valódi?

Feltört belőle a sírás, nagy nehezen visszafojtotta. Talán az a Bruno volt az apja? Vajon milyen „őrültségről” írt abban a levélben? Amit együtt követtek el, és aminek a terhét tovább kellene viselniök?

Letörölte könnyeit. Erőt gyűjtött. Aztán szétnyitotta a harmadik, utolsó papírt is.

Egy rajz volt. Ceruzarajz, itt-ott elmosódó. Ez is nagyon régi lehetett. Húsz éves, vagy több...? Egy házat ábrázolt. Dombon állt és nem hasonlított más házakhoz. Túlságosan meredek volt a teteje, az oromzat messze kinyúlt a fal fölé. Ráadásul valamilyen kis fából faragott tornyocska magasodott azon a ponton, ahol három vagy négy tetőgerinc is összefutott. Azon pedig egy régimódi szélkakas díszelgett. A ház ablakai szélesek voltak, különös mintázattal futottak belül az üvegtáblákat egymástól elválasztó lécek.

Lona hosszan nézte a rajzot. A ház valamit sugallt. Benső nyugalmat és erőt. Úgy állt ott egyedül azon a dombon, mintha azt mondaná: „Nem kell nekem társ, nem kell szomszéd. Bírom a szeleket, a napot, az esőt. Büszke vagyok és büszke az is, ki bennem lakhat, bennem lakik.”

Vajon ki volt az? Csak nem itt lakott anyja ezzel a… Brunóval? De hol, és mikor?

Még egyszer alaposan szemügyre vette a papírokat. A rajzzal törődött a legkevesebbet. A levelet annyiszor elolvasta, hogy már szinte kívülről fújta. Kicsit régies volt a stílusa, így manapság már nem írnak. Mikor írták ezt, húsz, harminc éve, vagy régebben?

Aztán az anyakönyvi papírt nézegette. Valami nem tetszett neki rajta, de nem tudta, mi az. Különben is itt volt a legkevesebb látnivaló. Egy száraz, rideg hivatalos nyelven előre fogalmazott papír, amely igazolja, hogy Clara Lenart és Ron Lenart gyermeke, Lona Lenart azon a napon a városban született.

„De hát ez nem igaz” – jutott eszébe. Ha Clara soha nem szülhetett gyermeket, akkor ez a papír hamis adatokat közöl. Kit csaptak be, kit vesztegettek, vagy kit tévesztettek meg...? Lázasan töprengett, de persze nem jutott eredményre.

Így múlott el az estéje is. Éjszaka keveset aludt. Csak hánykolódott az ágyán. Hajnal felé végre elnyomta a fáradtság, de nem voltak kellemes álmai. Valaki elől menekült, akinek nem volt arca, viszont azt kiabálta félelmetes hangon: „Bruno… Bruno...!”

Másnap reggel hosszan feküdt az ágyban, tétlenül. Ez sem volt szokása, azelőtt ahogyan kipattant a szemhéja, úgy ugrott ki az ágyból is és rohant a fürdőszobába. Végül persze most is eljutott oda, később fel is öltözött, meg készített magának valami ennivalót. De úgy mozgott, mint aki iszapban törtet előre. Hiányzott az akarat. Hiányzott az a jó hangulat, amely addig mindig elfogta, ha megpillantotta a napfényt.

A nap most is sütött. Gondolt hát egyet és kiment az erkélyre. Azt már elöntötte a vörösessárga fény. Teljében volt a reggel és kiteljesedett a nappal is. Lona fürdött ebben a melegben, érezte, mennyire jótékonyan hat rá. Kedve felengedett. Hát istenem, nem lehet mindenkinek igazi anyja. És akik árvaházban nőttek fel...? Azokhoz képest sokkal jobb helyzetben van. És volt is. „Kaptam egy szép gyermekkort, szerető szülőket… vagy »szülőket«, de hát nem mindegy? Huszonnégy éves vagyok, hat éve felnőttként élek. Most már ideje, hogy annak is tartsam magamat. Pihenek pár napot, aztán visszamegyek dolgozni és minden megy tovább úgy, mint eddig. Csak éppen anya nélkül”. Alig fejezte be a gondolatot, eszébe jutott: hiszen az előbb is azt a szót használta Clarával kapcsolatban, hogy anya. Meddig lesz ez még így...?

„Persze, egy bizonyos értelemben az anyám volt. Úgy nevelt, mintha a saját lánya lennék. És apával is elfogadtatott. Lehet, apa nem tudta, hogy Clara örökös meddőségre kárhoztatott? Talán évekig reménykedett benne, hogy Clara egyszer majd szül neki egy fiút is...? Talán együtt elmentek orvoshoz is? Nem, nem, az lehetetlen, hiszen akkor kiderült volna, hogy Clara sohasem szülhet. Meg aztán negyedszázaddal ezelőtt, de később sem volt még oly divat a szülői tanácsadás, és az orvosok sem nagyon foglalkoztak ilyesmivel. Apa alighanem belenyugodott a megváltoztathatatlanba, hogy nem lesz már több gyermekük. Csak az az egy, az a kislány, akit Lonának neveznek. Lona Lenartnak.

Behunyt szeme előtt látta az anyakönyvi kivonatot. Lehet, egyetlen adata sem igaz? „Nem születtem Lenartnak, mert nem is születhettem annak. Akkor talán nem is Lona a nevem. Vagy apa hozott a házasságba?”

Rengeteg kérdőjel volt előtte. Közben ömlöttek rá a meleg sugarak és mint egy akkumulátort, feltöltötték bizakodással. Energiával. Jókedve is visszajött. Már nem volt messze attól, hogy ismét nevetni tudjon. Bár most úgy hitte, erre egyhamar azért nem fog sor kerülni.

Kedd reggel volt. Még sok napot látott maga előtt, amikor a maga ura lehet és nem kell bemennie az irodába. Az ékszerész is több pénzt adott, mint amennyire számított. Akkor hát nem kéne valamit tennie, hogy kiderítse végre az igazságot?

A döntés gyors volt.

Telefonált a vasútállomásra, aztán egy utazótáskába bedobált néhány ruhadarabot, fehérneműt, szépészeti holmijait – amit ilyenkor kell. Rövid töprengés után egy kis dossziéba tette a három papírt és azt is magával vitte. Busszal ment, nem volt messze. Jegyet vett a pályaudvaron Coimba. Két óra hosszat tart az út, persze gyorsvonattal.

Nem bánta meg, hogy ilyen sebesen döntött. Tizenkettő után nem sokkal szállt ki Coim főpályaudvarán. A város teljesen idegen volt számára. Ha igaz, amit anyjától hallott, még csecsemő korában elköltöztek onnan. Hogy erre miért került sor, arról valahogyan nem esett szó.

Állt hát a pályaudvar előtt. Coim nem volt nagy város, de ez itt a központ volt és egészen komoly forgalom zajlott a téren. Számos utca torkollott be ide, és még neki oly egzotikus villamost is látott. Kék kocsik oldalukon reklámfeliratokkal méltóságteljesen kanyarogtak, majd követték az utcák vonalát. Teherautók rakodtak a járda mellett, taxija mellett sofőr állt és békésen szemlélte a járókelőket.

– Jó napot. Messze van a városháza?

– Látom, ön idegen – mosolygott a férfi. – Ha olyan mohó lennék, mint a nagyvárosi taxisok, most beültetném és tennék három kört, mielőtt odaérünk, ön meg szépen fizetne… Sétáljon el, kisasszony, innen a második utca sarkán egy nagy fehér épület a városháza.

A lány rámosolygott, hálásan-cinkosan, és szaporázta lépteit a jelzett irányban. A taxis kedvtelve nézett utána, és ezt most valahogyan Lona is megérezte. „Csinos vagyok, ha nem is egy nagy szépség – jutott eszébe. – A férfiak meg szoktak nézni. Legalábbis senki sem fordítja el a fejét undorral, ha meglát” – kacérkodott önmagával. Nem is vette észre, hogy már tud mosolyogni. Igaz, egyelőre csak idegenekre. De hát olyan egyedül maradt – a világon már nincsenek is mások, csak idegenek! Azokkal kell hát kedvesnek lennie.

A városházán újabb kérdés után az emeletre ment. Végül egy hátsó folyosón talált egy ajtót, rajta tábla lógott:

Anyakönyvi Hivatal

H. Tropp

Tropp úr vagy hölgy? – töprengett, miután bekopogott. A szobában kietlen rend uralkodott. Néhány irattartó és egy íróasztal társaságában csak egy meghatározhatatlan szobanövény szomorkodott a sarokban, az ablak felé nyújtogatva kétségbeesett ágait. A helyiségben az egyetlen vigaszt a nyitott ablak hozta – kintről bejött a meleg levegő és a virágillat.

Az íróasztal mögött fiatal férfi ült. Nem volt ellenszenves. Lona egyetlen pillantással felmérte. Jöttére a férfi felemelkedett. Elég magas volt, kisportolt. Arca napbarnított, szeme sötét. A haja is barna inkább. Álla erős, szája akaratos. Vagy inkább határozott?

– Jó napot, kisasszony. Mivel lehetek a szolgálatára?

– Ön Tropp úr? Ezt a nevet láttam odakünn.

– Nem, kérem. Tropp úr szabadságon van és én helyettesítem. Arys Lorth a nevem. Amúgy a városháza jogi osztályán dolgozom. Ha nagyon bonyolult üggyel jött, ne is haragudjon, meg kell várnia, míg Tropp úr visszajön.

– Hát… nem is tudom – egy pillanatra elszállt magabiztossága. A férfi ezt látva hellyel kínálta és nagy érdeklődést tanúsított iránta. Lona részéről ez nem kacérkodás volt. Most csakugyan elszállt a bátorsága. Talán hiába is jött Coimba, semmit sem fog elintézni?

De aztán legyőzte belső ellenállását. Hát mi baja lehet? Hiszen ő nem követett el semmit. Elővette a születési bizonyítványt és átadta a férfinak:

– Kérem, nézze meg alaposan.

Amaz átvette. Látszott, jó pár hete helyettesítheti a misztikus ködbe veszett Tropp urat, mert profi módra forgatta, nézte a papírt. Aztán váratlanul felállt és az ablakhoz ment vele. A fény felé tartotta, hümmögött egy sort. Majd fiókjából nagyítót vett elő. A legvégén pedig elnézést kért Lonától, kiszaladt és egy percre rá vissza is jött. A lány addig mozdulatlanul, de növekvő nyugtalansággal ült a székén.

Lorth megállt a szoba közepén, felmutatta a bizonyítványt és kijelentette:

– Ez hamisítvány, kisasszony. Hogyan jutott hozzá? Találta valahol? Talán az utcán?

Látszott, nem akarja őt bajba keverni. Ezért már a hangsúlyával is jelezte a kiutakat Lonának. Ha azt mondja, az utcán találta, mi baja lehet belőle...? De itt most sokkal nagyobb volt a tét. Lona hát mélyet lélegzett és kimondta:

– Ez az enyém.

És látva a férfi csodálkozó tekintetét, gyorsan folytatta:

– Az anyám a múlt héten halt meg és a hagyatékában találtam. Ez az enyém, uram. Az én adataim vannak benne. Huszonnégy éve élek ezekkel az adatokkal, de mostanáig ez a papír nem került a kezembe. Míg gyerek voltam, mindent a szüleim intéztek – nem akadt torkán a „szüleim” szó. A férfi figyelmesen hallgatta. Aztán egyetlen intéssel Lonát is az ablakhoz invitálta és a fénybe tartotta a papírt:

– Ha végigsimítja az ujjával… itt és itt – érzi, milyen érdes? Amatőr munka, de nem rossz. Gondolom, sok hivatalban sikerült vele becsapni a képzetlen hivatalnokokat. Az édesanyja, vagy valaki más… szóval mindegy, különösen, ha meghalt.

– De mi a baj? – Lona még nem értette. A férfi türelmesen elmagyarázta:

– Megkaparták a papírt, valószínűleg régimódi zsilettpengével. Aztán fekete tintával írtak oda betűket. Pontosan olyant, mint amilyenek a nyomtatottak. Nem rossz ötlet, még nem is találkoztam ilyesmivel… Azért egy kicsit értett az effélékhez az, aki csinálta. Megváltoztatták a dátumot és az egyik nevet.

– Melyik nevet?

– A keresztnév, a Lona az változatlan. Az imént kiszaladtam a pénztárba, ott a kolléganőnek van olyan speciális lámpája, tudja, amivel a hamis pénzeket találják meg…Az is ezen a két helyen mutatott beavatkozást. A dátumot javították, és a családi nevet. Ide eredetileg nem LENART volt írva… Még így, szabad szemmel is látszik a vakarás. A papír egy nagyon kicsivel vékonyabb lett. Akkoriban írógéppel írták be az adatokat. Valaki vegyszerrel kimaratott néhány betűt, majd megszárította a papírt és írógép-betűket utánozva, de nagyon precízen, betartva az adott betűtípus méreteit, más nevet írt be…

– Tehát igazából engem… nem Lenartnak hívtak?

– Csak a Lonáért kezeskedhetünk. Az érintetlennek látszik. Az E és az A betűket sem bántották. A többihez viszont biztosan hozzányúltak, megmásították.

Lona csak állt. Lehajtotta a fejét. A férfi szokatlan csöndesen, szelíd hangon szólalt meg:

– Most mit akar tenni...?

Lona visszabotorkált a székéhez, leült. Amit csak sejtett, az most már bizonyosnak látszik. A saját szemével győződhetett meg róla. És a mások szemével. A boncorvos, és ez a férfi… belenyúltak élete egy-egy darabjába, és utána már semmi sem lesz, nem is lehet olyan, amilyen volt. Amit eddig a saját életének hitt, az omladozott. Mint egy ház, amelyet földrengés ért és a falak azóta repedeznek. Már soha nem lesznek olyan épek, tiszták, mint azelőtt.

Lorth kiérezte a belőle áradó hangulatot. Előhozta a székét az íróasztal mögül és maga is leült a lány mellé. Egész lénye átment vigasztalóba – csak éppen nem tudta, hogyan csinálja? Olyan megható volt ez a szögletes, férfias próbálkozás, amely persze nem vezethetett eredményre. Egy idő után Lona is észrevette és hálásan rámosolygott. Akkor vette észre, hogy eleredtek a könnyei. Lázasan keresgélt papírzsebkendő után – de éppen mert semmit sem látott, hát hiába nyúlt a retiküljébe.

A férfi kapta ki zakója belső zsebéből a régimódi kendőt. Ilyent a lány még nem is látott: kicsiny csipkeszegély szegte be a szélét. Mikor beletörölte szemét és persze onnan festék is került a kendőre, zavarba jött. Felnézett. Lorth ugyanolyan zavarban volt.

– Elnézést, ezt az anyámtól kaptam. Nem is szoktam használni, csak minden eshetőségre van nálam, ha zakót hordok. Engem még így neveltek…

Lona összehajtogatta a kendőt:

– Majd kimosom – és erre nem vesztegetett több szót. Most már tiszta tekintettel nézett a férfira.

– Az eredeti kérdésemre nem kaptam választ – mondta a férfi. Úgy tűnt, mintha egy pillanatra ismét hivatalnokká lett volna. Lona rámosolygott:

– Tehetek feljelentést ismeretlen tettes ellen – az ilyen mondatokat újságokban olvasta, rádióban hallotta naponta. Lorth idegesen mosolygott:

– Nem sokra megy vele. Úgy tűnik, a papíron a manipulálást már akkor elvégezték, amikor azt megkapták a hivataltól. Csak így volt értelme a hamisításnak, hiszen nyilván azonnal átírták a hamis adatokat és attól kezdve így használták, ezzel a névvel. Így mutatták be minden hivatalban.

– Vagyis akkor, amikor én még a pólyában gőgicséltem?

– Pontosan. Ráadásul ha önt ezt a hagyatékban találta, akkor az egyetlen ember, aki meg tudná mondani az ön eredeti nevét, az édesanyja volt. De ő már nem fog tanúskodni.

– Hát biztosan nem – Lona most nem rendült meg anyjára gondolva. „Kezdek kigyógyulni Clara Lenartból – gondolta. – Bár nem felejthetem el neki, hogy felnevelt”.

– És végül: mivel a hamisítás huszonnégy évvel ezelőtt történt, hát az egész ügy rég elévült már. Ennyi idő után egy valamikori gyilkosság most önként jelentkező tettese sem kerül már bíróság elé. Még eljárást sem indítanak ellene.

– Tehát a rendőrség sem segítene – Lona kicsit tanácstalannak érezte magát. Ez annyira látszott, hogy a férfi most már mindenképpen szeretett volna tanácsot adni. Nem akart éppen olyan gyámoltalannak látszani, mint a lány. De semmi sem jutott eszébe. Lona végül elbúcsúzott. Még egyszer Lorth szemébe pillantott és megkérdezte:

– Az Arys az teljes név, vagy csak rövidítés?

– Most már teljes, mert úgy használom. De egykori őseim az Arystoteles nevet rövidítették így.

– Az jó. Arisztotelész nem volt buta ember – mosolygott Lona.

Elbúcsúztak. A férfi szemlátomást nagyon sajnálta, hogy Lona most kimegy az ajtón és eltűnik az életéből. Ezt a lány is érezte és vigasztalásul bejelentette:

– Amint megtudok valamit, értesítem, kedves… Arys.

Lorth arca felragyogott. Nem is titkolta, mennyire tetszik neki a lány. Leérve a hallba hát Lona megnézte magát az üvegajtóban. Olyan volt, mint egy tükör. Kicsit csodálkozva állapította meg, hogy valóban jól néz ki. Az elmúlt hét eseményei nem hagytak nyomot rajta. Sőt, amikor mosolygott, még maga is rokonszenvesnek találta az arcát. Teljes önmagát.

Ez kicsit segített a lelkiállapotán. De kiérve a napfényre, csak megtorpant és nem tudta, mit tegyen. Hová induljon? Valamiért ösztönösen sejtette, hogy a titok itt rejtőzik. Coim, a szülővárosa… Ha csakugyan itt látta meg a napvilágot? Gyanakodva szemlélte az utcákat. Nem, ez sem biztos. Ha a név hamis azon a papíron, akkor minden más is hamis lehet. Lorth a dátumot is említette... „Vagyis nem akkor születtem, amit eddig annak a dátumnak hittem. És a nevem sem Lenart, és nem vagyok az anyám, a szüleim lánya…” Hirtelen úgy érezte, ismét omladozik körülötte a világ. Pedig milyen szépen kezdett már kimászni ebből a hangulatból!

De a helyszín nevét nem hamisították meg – jutott eszébe. Vagyis a „Coim” szó azon a papíron nem hazudik. Körülnézett. A várost nem találta ellenszenvesnek, igaz, fergetegesen szépnek vagy vonzónak sem. De most, hogy ment az utcákon, a lelke kicsit megnyugodott – hát észrevette azt is, ami kedves volt. Sőt bájos. Az egyik sarkon kicsiny parkban gyerekek kergetőztek egy lomha bernáthegyi kutyával, aki – ha utolérte valamelyik rövidlábú pajtását – nagy busa fejét hozzádörzsölte. Egy középkorú nő minden látható ok nélkül rámosolygott Lonára. A délutáni ég kéken nevetett rá, és érezte, mennyire megéhezett.

Egy kisvendéglőben ebédelt és akkor átadta magát a hangulatoknak. Nézte a teret. Átitatódott az itteniek nyugodt kedvével. Átvette ritmusukat. Nem kell úgy rohanni, mint otthon, abban a nagy, túl nagy városban. Akkor is él az ember, ha nem siet. Sőt, akkor él csak igazán, mert nem vesztegeti energiáját fölösleges dolgokra.

Meglátott egy HOTEL feliratot. Miért is ne? – jutott eszébe rögtön. Coimban született, és itt folyik a nyomozása. Lakhat itt pár napig. Persze, a „nyomozás” szót megelőlegezte magának. Ugyanis fogalma sem volt róla, mit fog csinálni. Egyáltalán, hogyan kezd hozzá?

De aztán legyőzte rossz érzéseit. Bement a szállodába, megtorpant a recepciós pult előtt:

– Jó napot. Kérnék egy szobát… néhány napra.