Nemere István

Petőfi Sándor magánélete

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-508-7

TARTALOM

1. A gyorsan múló gyermekkor

2. A nagy vándorlás

3. A művészetek vonzásában

4. Egy költő élete

5. Hajózás a politika vizein

6. Júlia és más bajok

7. Házasság, költészet, politika

8. Házasság

9. Március idusán

10. Költő, apa, katona

11. Az utolsó felvonás

1.
A gyorsan múló
gyermekkor

A két felvidéki származású ember egyazon évben, 1791-ben, sőt annak is ugyanazon hónapjában, augusztusban látta meg a napvilágot. Petrovics István mészáros mester 1818-ban vette feleségül Hrúz Máriát. És ötvennyolc éves korukban is ugyanazon évben, 1849 tavaszán fejezték be életüket, alig két hónap különbséggel. Csupáncsak pár hónappal Sándor fiuk halála előtt…

De akkor ez még a jövő távoli és homályos ködébe veszett. Petrovics uram nem volt nemes ember, nem volt előkelő származék, azért is lett belőle mészáros. Megtermett, nagydarab, de jámbor ember volt – bár ha felidegesítették, hamar előkapta az ökleit. Ha indulatba jött, bizony odacsapott. A felesége viszont éppen az ellentéte, szelíd és kedves asszony volt, ki ugyan erős felvidéki tájszólással, de folyékonyan beszélte a magyar nyelvet.

Apja szőke volt, anyja fekete. Apja nagytestű köpcös, anyja kicsi, vékony. Sándor meg külsőre anyjára ütött, belül viszont indulatos apját mintázta.

Ők ketten sokáig mások szolgái voltak. Hrúz Mária cselédként dolgozott mások házában, Petrovics István mások húsboltjában kezelte a bárdot. De egész idő alatt, Sándoruk születése előtt és után is egyetlen nagy vágyuk, törekvésük volt: önállósulni minden téren. Három évvel a házasságkötés után – még mindig nem volt gyermekük – Kiskőrösre költöztek és 1821-ben Petrovics uram bérbe vette a községi mészárszéket. Remélte, szorgos munkájával tisztes haszonra tehet szert, amelyből a bérleti díjat is kifizetheti és ők is megélnek majd. Remélték mindketten, hogy hamarosan gyermekeik is születnek.

1823. január 1-én aztán végre megszületett az elsőszülött fiú, Sándor. Nagyon örültek neki. Bár eleinte úgy látszott, nem marad meg – a falusiak tanácsára különféle „csinált vizekben”, keverékekben fürösztötték, hogy túlélje a gyermekkort. Némi túlzással „öklömnyinek” nevezték, merthogy olyan kicsi volt, vézna, majdhogynem csenevész. De azért megmaradt abban a korban, amikor sok hozzá hasonló csecsemő nem érte meg első születésnapját sem.

A ház, amelynek falai között a gyermek megpillantotta a világot, egyszerű földszintes hosszú épület volt, természetesen vályogból készült, mint akkoriban az Alföldön minden szegényebb-szerényebb épület. Az udvaron gémeskút szolgáltatta a vizet, néhány fa állt körben.

De Sándor ebből nem sokat láthatott. Mire járni kezdett – két éves sem volt még – a család Kiskunfélegyházára költözött, ahol Petrovics úr immár két mészárszéket is bérelt a várostól. Úgy látszik, az üzlet beindult. Ha szerény mértékben is, de Petrovicséknak volt mit a tejbe aprítani.

A gyerek aztán járni kezdett, majd beszélni – be nem állt a kis szája. Vidám volt és nagyon élvezte, ha megnevetette az egész környezetét. Igaz, az asztalnál apja súlyos tekintetétől fékezve hallgatnia kellett. Radásul sértődékeny volt fenemód, mint hamarosan kiderült. Ha egy ebéd alatt akár csak kétszer is rászóltak is megintették, csendet parancsoltak, akkortól fogva aztán makacsul összezárta ajkait és nem szólt az istennek sem.

A gyerek különben ugyanolyan volt, mint más gyerekek. Csak azt csodálhatta az anyja, meg a szomszédok, hogy bár sokat evett, csak olyan vékonyka és alacsony termetű maradt mindig. A másik dolog, hogy a forró alföldi nap alatt játszott egész nap, de a bőre sápadt volt. Mintha afféle úri származék lenne, gondolhatta az apja gyanakodva. De hát az ő fia volt, kétségtelen, elég volt ránéznie. Vagy ha valami indulatosat szólt neki, láthatta, hogy vér ez a véréből, mert a gyerek is rögtön ugyanolyan haragos lett, mint az apja. Ugyanúgy vonta össze a szemöldökét, kis homloka teli lett ráncokkal és felcsattant biz ő is, de hamar!

„Tiszta apja”, mondták a szomszédok, kik gyakorta találkoztak vele. Ilyenkor Petrovics uram csak somolygott a bajusza alatt és feledte kisfia úrias, sápatag bőrét.

Az apát két dolog hajtotta akkortájt. Az egyik: anyagilag talpra állni, a maga ura lenni, a másik: a kisfiút taníttatni. Paraszt létére a legjobb iskolákat hajtotta fel a környéken és az sem számított, ha azok messze vannak a szülői háztól. Az iskoláért, a tanításért, vagyis a tudásért pedig már eleget fizetni is tudott az apa. Mire a gyereke öt éves múlott és beírathatta egy iskolába (nem volt ez túl korán akkoriban), Petrovicsnak már egyszerre több sikeres vállalkozása volt. A kiskun tájon jó néhány kocsmát vett bérbe, ezek jól mentek (Magyarországon mindig jól mentek a kocsmák és ez ma is így van…) volt több mészárszéke, bérelt földje, állatai és más javai.

Kecskemétre küldték iskolába, majd amikor alig múlott nyolc, már messzebbre került a szülői háztól: a Sió partján lévő Sárszentlőrinc jó hírű iskolája következett. Hogy mit gondolt magában a kisfiú, talán jobb, ha nem is tudjuk. Aligha örült, hogy ott kellett hagynia a szüleit – különösen anyjáért rajongott – és mai fogalmaink szerint túl kicsi volt még ahhoz, hogy önállóan éljen. Ráadásul olyan tájon, amely nem is emlékeztetett az addigi lakóhelyére, környezetére.

Petrovics uram őrá is gondolt, amikor gyűjtögette a vagyont. Szabadszálláson laktak akkor, a környéken földeket, szőlőket, tanyákat vásárolt ez az ember. Anyja azontájt, az 1830-as évek elején már úgy öltözött, mint egy úriasszony – aki nem volt. Vagyis csipkés főkötőt és bundát hordott, amit persze megbámultak a falusi meg tanyasi népek. De hát tellett rá, és azt a pénzt nem úgy lopták, keményen megdolgoztak érte mindketten.

Hiába tudott a kis Sándor jól rajzolni, hiába dicsérték ezért a tanárok – Petrovics uramat ilyenkor elöntötte a méreg:

– Nem lesz a fiamból kóbor piktor! – kiáltotta lila fejjel. – Én mindenáron kabátos embert faragok belőle!

Ez volt az egyik mániája. Amúgy dicséretes dolog, hisz azért vannak a gyerekek – többek között – hogy okosabbak legyenek szüleiknél és többre vigyék az életben, mint az előző nemzedék. Petrovics mészáros, kocsmáros, vállalkozó, szőlőtulajdonos és tanyasi gazda ezt nagyon is jól tudta és elveiből nem engedett.

Viszont ez a mondata – amit feljegyeztek, tehát hiteles – másról is árulkodik. Mint oly sok ember, ki nehéz munkával szerezte vagyonát, ő is gyanakodva tekintgetett az örök vándorokra, az állítólagos „ingyenélőkre”. Ez volt az a kor, amikor a művészeket magyar földön nem becsülték meg. Ezért éhezett és fázott annyit Csokonai, és később maga Petőfi is. Ez volt az az idő, amikor a tehetősek és már örökre letelepedettek nem becsülték a vándorokat, a bizonytalan egzisztenciájú, hol itt, hol ott felbukkanó embereket. Az ő fogalmaik között ilyenek voltak a költők, de a festők is („kóbor piktor”). Meg a színészek, meg a cigányok – ez utóbbiakat sokszor egy kalap alá is vették, ezzel a megvető hangsúllyal beszéltek róluk.

Tény, hogy Petrovics úrnak volt mire büszkélkednie, mint fentebb írtuk, Fortuna asszony igencsak kegyeibe fogadta az egykori szerény kis kocsmárost. Más kérdés, hogy egyszer aztán mindenét el is veszítette és elölről kezdhette a vagyonszerzést. De ez még nem az az időszak volt.

Sárszentlőrinc új korszakot nyitott a kisfiú életében.

Akik akkoriban ismerték meg őt – és szerencsére többek emlékezése fennmaradt – természetesen nem tudhatták, hogy minden idők legnagyobb magyar költőjével járnak egy osztályba, vagy őt tanítják, vele laknak. Hisz akkor ennek még semmi jele sem volt. A kis Petrovics Sanyika – hála anyjának – rendes és tiszta ruhában járt. Cipőjét is mindig fényesre tisztította, egyáltalán, sokat adott külsejére. Szeretett csinos lenni, és mivel anyja a termetére varratta vagy varrta a ruhákat, hát a kisfiú jól nézett ki. Volt egy nagy ládája, abban tartotta ruháit és az otthonról kapott élelmiszereit. Valóságos szertartást művelt, ha kölyök-látogatója akadt és fel akart vágni előtte. Ilyenkor csöppnyi mellényének zsebéből elővette a zár kulcsát, lassú mozdulatokkal nyitotta fel a ládát, aztán kegyesen engedte megcsodálni odarejtett kincseit.

Igaz, hogy inkább szemlélődő alkat volt, aki többet figyelte a természetet és a felnőtteket, mint a vele egykorúak – azért éppen eleget játszott is. Hisz gyermeki természetét megtagadni nem tudta, és erre nem is kényszerült. Tehát ne higgyük, hogy valamiféle koravén mogorva filozófus volt – akadnak, kik így láttatnák őt szívesen – de nem is volt éppen olyan bolondos kis senki, mint a többiek. Valami van, valaminek lennie kell a majdani nagy emberek gyermeklelkében, tudatában is, ami már elég korán kimutatja későbbi másságukat, nagyságukat. Csak hát ezt kevés felnőtt veszi észre, mert eleve keveset foglalkoznak a gyerekek világával. Olykor még a pedagógusok is.

A gyerekek egyik kedvenc időtöltése azon a környéken a madárles volt – nem bántották az állatokat, csak kikeresték fészkeiket, ehhez persze fára kellett mászni, aztán időről időre megkeresték ugyanazokat a fészkeket és figyelték, hogyan nőnek a madarak. De igen elromlott a kedvük, ha rosszcsont kölykök kirabolták a fészket.

Már ott észrevették, hogy jó latinból és nemcsak szépen rajzol, hanem ebből kifolyólag szépen veti a betűket is. A gyerek különben nem a legjobb tanuló volt, de akkori tanítói azért észrevették, hogy eszes és tehetséges gyerek, aki még sokra viheti. Amit nehéz elhinni a leendő költőről: rendszerető is volt. A holmiját és a maga környezetét szerette rendben tartani.

Játszani ritkán ment, bár akkor nagy kedvvel. Nagy gyönyörűséget okozott neki, ha a tanárok régi római költők műveiből olvastak fel, persze az eredeti szépséges latin nyelven. A többi gyerek számára az esténként a legelőről hazatérő tehéncsorda okozott nagy örömet, a kis Sándor ilyenkor elvonult a többiektől, olvasgatott, rajzolt. Ez utóbbit nagyon szerette. Nemegyszer meg nyugtalan volt, ült az iskola udvarán és azt kérdezgette a tanítótól: mi van a falun túl…? Meg a folyón túl? A hegyeken is túl…?

A többiek egyedül soha nem mentek sehová, szerették a népes társaságot, együtt sok dolgot lehetett csinálni, sokfélét játszani. Sándor hol velük tartott, hol nem. Alatta is beszakadt a kis patak jege, ő is madarászott és futkosott velük. De talán többször ment el magányosan, hogy meglesse a madarakat, nézze a naplementét, rajzoljon valamit.

Ami ismét meglepő: az iskolában a legjobb labdajátékos is Petrovics Sándorka volt. A langaméta ma már ismeretlen, de akkor hallatlanul népszerű és szerte az országban, minden iskolában gyakran játszott játék volt. Azt is mondhatnánk, hogy abban az iskolában hetente kétszer ez volt a tornaóra, merthogy gimnasztika mint olyan külön nem szerepelt a tantárgyak között.

A gyerek néha feltűnést keltett lányosan karcsú alakjával, de nagyon is férfias tekintetével. A sötét szeme hol vidám volt, hol meg melankolikusan elborult, de nemegyszer szikrázott a haragtól is. Hosszú nyakon kicsi fej, nagy szemek, vékony termet. Ilyennek látták – ilyen volt.

Két évet élt csak Sárszentlőrincen úgy, hogy az egyik „nadrágos ember”, a jegyző házában volt úgynevezett „kosztos”. Oda fizették be, a családdal együtt étkezhetett. De két év után – amikor még mindig kisgyerek volt ám! – apja inkább átvitette Pestre, az evangélikus gimnáziumba. És mivel az apát Sándor egynémely tanára azzal bíztatta, hogy a gyereknek nagy tehetsége van a latinhoz, egykor talán még afféle professzor is lesz belőle… Hát Petrovics uram már biztos volt benne, hogy nagyobbik fia sohasem lesz hentesmester avagy kocsmáros avagy szőlősgazda. És örült is ennek.

A pesti evangélikus gimnáziumban a német volt az egyik tanítási nyelv és az apa éppen ezért küldte oda a fiát. Mintha csak sejtette volna, hogy fiának egykoron még nagy szüksége lészen erre a nyelvre is.

Csak arra nem gondolt sem ő, sem a tanítók – hogy bizony a németet meg lehet tanulni, de a gyerek nem fogja bírni az emelt, számára szokatlanul magas szintet. Sándorka latin tudása csak a gimnáziumi első osztálynak felelt meg, ezért abba az osztályba vették fel.

Nem erőltették meg magukat a tanulással: délelőtt két óra és délután is ugyanannyi volt az iskolában töltendő idő. Persze a többit otthon kellett tanulással eltölteni. Sándor egy magánlakásban élt hónapos-szobában – korán megismerte az egyedüllétet, viszont azt szerette is. De sem az iskola, sem a német nyelv, sem a magas színvonal nem tetszett a gyereknek. Ha az előző iskoláiban mindig jó tanuló volt is – itt bizony erősen visszaesett. Egyáltalán nem szerepelt a jók között.

Biztosan nem használt az sem, hogy az első négy osztályt öt különböző iskolában – mi több: öt különböző városban végezte el. Ehhez képest ezek az eredmények is jók voltak. Így aztán amikor a tanév végén apja feljött érte Pestre és meglátta a bizonyítványát, rögtön kijelentette:

– Hazajössz és beállsz a mészárszékbe, fiam!

A „fiam” szóban nem sok gyöngédség volt, annyi szent. 1834-et írtak, a gyerek éppen hogy elmúlott tizenegy éves. A legrosszabb az volt, hogy az apja komolyan gondolta a dolgot. Elég sok pénzt pazarolt már a fiára, és lám, most elröppenni látszanak álmai! Hát mégsem lesz az ő fiából „nadrágos, vagy kabátos ember”? Ami azt illeti, a termete meg egyáltalán nem vall mészárosra. Olyan vékonyka, hogy szinte nyápic. Hogyan fogja ez naponta ezerszer felemelni a súlyos húsvágó bárdot, amikor tán háromszor sem lenne képes suhintani vele?

A gyerek azon a nyáron csak sírt és kérte apját, engedje vissza az iskolába. Az anyja természetesen a fiú mellé állt, ő is ugyanazt akarta. Végül Petrovics uram nem bírta tovább hallgatni ezt a kétoldali „nyavalygást”, mint mondotta volt és a nyár végén felvitte fiát. Ezúttal a katolikusokhoz, pontosabban a piaristákhoz állított be vele. Ott is felvételi vizsgát kellett tenni, már csak azért is, hogy a tudós reverendás professzor urak felmérhessék minden új gyerek szintjét. Sándorka elmondta, amit latinból tudott – bizony nem volt ez sok. De látszott rajta, hogy szereti az egykori auktorokat, a latin költőket és verseket. Végül is felvették. Itt napi négy óra volt a tanulás, viszont hetente két nap teljesen szabad maradt. Ahhoz képest, hogy a mai diákok napi hét-nyolc-kilenc órát is tanulnak öt napon át, míg amazok csak heti négy napon jártak be négy-négy órára – bizony feleannyi időt sem töltöttek ott. Hogy ebbe hogyan fért bele tizenhat (!) latin óra, két-két óra magyar és német, két óra számtan és két óra hittan – rejtély. Ráadásul amit latinul tudtak, főleg a szavak jelentését, azt mind németül is tudniok kellett. Mint látható ebből is, a két idegen nyelvet igen erőteljesen okították. Ehhez hozzá kell tenni, hogy aki rosszul felelt, lármázott vagy más bűnt követett el, azt a tanteremben a társai előtt megvesszőzték. A testi fenyítésből nemegyszer kijutott Sándornak is, aki ilyenkor összeszorított fogakkal tűrte a büntetést, de nyilván amit gondolt róla, azt gondolta.

A gyerek itt sem remekelt. Félévkor még a százvalahányadik helyen állt eredményeit illetően a gimnáziumi tanulók sorában (így sorolták be a tanulókat akkortájt), év végére pedig sikerült neki „feljönnie” a kilencvenedik helyre. De bizony ez is gyászos eredmény volt és Petrovics uram megint azon morfondírozott, hogy gyermekét mégis közelebbi kapcsolatba hozza a húsvágó bárddal. Ráadásul igen kikelt magából, amikor megtudta, hogy a gyerek szabadidejében a pesti német színház körül őgyeleg…

Ez volt a gyerek veszte. Mert végül is a haragvó apa nem akart otthon újabb vitákat. Nem is szólt egy szót sem arról, hogy az év végén kiíratta fiát a piaristák főgimnáziumából. A gyerek otthon töltötte a nyarat, sokat játszott és anyjával is jól elvolt. Hanem amikor megint eljött a szeptember – 1835-öt mutatott a naptár – megint szekérre ült és indultak az iskolába.

Csakhogy Sándorka nagy csodálkozva látta, hogy a város, ahová érkeztek, bizony nem Pest volt. Nyoma sincs itt színháznak és más efféle úri dolgoknak. Apja biztosan a „cigány-léttől” féltette fiát, ezért mondott le Pestről. Aszódon kötöttek ki, ami azért elég messze volt Pesttől ahhoz, hogy a gyerek ne is kerüljön színház közelébe. Petrovics uram, a becsületes vállalkozó és egykori mészároslegény nem szerette az efféle fertőző dolgokat. Bizony a színház világa még a sokkal józanabb emberek eszét is el tudja venni. Hát még az ő kelekótya, álmodozó fiát ne térítené el…?

A kocsmáros nem tudta, de apai ösztönével érezte, hogy fia más, mint a többi gyerek. Merengő, töprengő fajta, kit másféle dolgok izgatnak, mint a többi gyereket. Hát félnivalója volt bőven, sejtette. Azért vitte az immár tizenkét éves alig múlott kisfiát megint új környezetbe. Ahol reményei szerint nem lesz kitéve semmiféle káros kísértésnek.

Hogy aztán mennyi „kárt” okozott a fiának Aszód, azt az öreg csak később tudta meg. Merthogy Petrovics Sándorka ehelyt kezdett el verseket írni. Az apja különben nem csinált neki jó reklámot – a tanárok között eleve azzal harangozta be a fiát, hogy az egy tanulást kerülő himpellér, akinek Pesten csak a színházon és más efféle szörnyűségeken járt az esze. Remélte, itt majd embert faragnak a mihaszna kölyökből…?

Ma sem érti senki, mi történt a gyerekkel. Mitől lett más Aszódon, mint volt az összes többi addigi iskolájában? Tizenhárom és tizennégy évesen, két év alatt – de sok tárgyból már az első évben is – kitűnő tanuló lett! A második év végén pedig ő volt az aszódi gimnázium legjobb tanulója! Az apja majdnem sírva fakadt örömében, amikor meglátta a bizonyítványát. A nagytermetű, medvealakú férfi csak lenyelte a könnyeit, amikor végigsilabizálta a tárgyakat és mindegyik mellett ott állt, hogy fia ebből is, abból is, sőt amabból is kitűnő eredménnyel végzett!

Amúgy a gyerek más tekintetben is megváltozott. Igaz, az aszódi iskolatársak felnéztek rá, mert már tudták, hogy két évig Pesten tanult. Az addigi félénksége, magánypártolása elmúlott. Együtt csavargott a többi vásott kölyökkel, verekedett (nem egy társának alaposan beverte az orrát), felmászott a legmagasabb fára is és nem félt semmitől, senkitől.

Mint minden értelmes, de magára hagyott gyereknek, neki is az olvasmányok jelentették a legfőbb örömet. A lehetőséget, hogy elszakadjon saját akkori, ottani világától. Mindent elolvas, német nyelvű metafizikai munkáktól Vörösmarty verséig minden érdekli. Furcsa ez a kamaszos kettősség – megy a többiekkel, balkezesként célba dob, a gyerekekkel titkos társaságot alapít, ahol ő betyárnak képzeli magát – aztán visszavonul, otthagyja őket, komoly olvasmányaihoz menekül és hallani sem akar a „titkos társaságról”. Egyszerre tanul természettudományokat és francia nyelvet, ábrándozik az ókori római és görög hősökről és a magyar szabadság eszméjéről.

Ő maga később azt mondta, hogy Aszód fordulópontot jelentett az életében, sőt többet is egyszerre. Ez volt az a város(ka), ahol verseket kezdett írni. Lehet, ennek oka többek között az is volt, hogy itt lett először szerelmes. No és a később majdnem valóra váltott másik nagy álom is itt fogant, legalább az elméjében: hogy színész lesz belőle!

A tizenéves kisfiú szerelme azonban – bár ő azt állította, hogy viszonzásra talált – nem volt azonos a mai tinédzserek szerelmével, amely gyakorta máris szexuális tevékenységbe torkollik. Petrovics Sándorka gimnáziumi tanuló egy özvegyasszony hasonlóan fiatal lányába, bizonyos Emíliába volt szerelmes, verseket is írt hozzá. Talán a kislány is tudott erről, néhányszor sikerült beszélniük, netán a szépen letisztázott versek is célba értek…? Versek, amelyeken – milyen furcsa – vagy nem is volt ott a szerző neve, vagy ha igen, az bizony csak a „Petrovics” név lehetett…?

Keményedik a lelke, a jelleme. Mindig kihajtott nyakú inget visel, télen is, ami nem vall józan észre, de sokaknak tetszik. Vannak ennél veszélyesebb szokásai is – alig melegedett meg és lett kitűnő tanuló Aszódon, a második évtől már szenvedélyes vitákba bocsátkozik a tanítóival. Pedig ilyesmi nem volt szokás akkoriban, amikor a tanuló ifjúságnak egyetlen dolga volt: tanulni, nem kérdezni, nem szembeszegülni, jól viselkedni. Hát Sándorka ehhez képest igen sokat engedett meg magának. Akkoriban testileg is változott – hirtelen megnyúlt, melle beesett. Alighanem ott lapult már benne a tüdőbaj, csak még kevés tünetet produkált. A fiú pedig zárkózott volt, bajairól senkivel sem beszélt.

A színészet csakugyan izgatta és nem tudott, de nem is akart ellenállni ennek a csábításnak. Apja éppen azért vitte Aszódra, mert ott nincs színház – a derék ex-kocsmárosnak akkor nem jutott eszébe, hogy bizony vannak vándorszínészek is, akik éppen az ilyen városokat veszik célba és ha egyik évben nem is, a másikban már biztosan felbukkannak. Kevés köztük a német nyelvű, inkább a magyar polgároknak, még inkább parasztoknak meg cselédeknek, köznapi embereknek készítik darabjaikat, értük és belőlük élnek.

Nos, több sem kellett ekkor Sándornak! Amint megismerkedett a színészekkel és látta is egy darabjukat, azonnal jelezte a társulatnál, hogy ő bizony velük menne. Aztán a maga gyors módján berontott az iskolába, egyenesen az igazgatóhoz és közölte vele: ő úgy döntött, hogy…

A tanárok meglehetősen abszurdnak találták az ötletet. Ezért a pálcáért nyúltak. Mert azért ne legyenek illúzióink, akkortájt nem csak a papok vezette iskolákban, de a „civil” gimnáziumokban is gyakorta elfenekelték a diákokat, ha azok rászolgáltak. És egy ilyen ötlettel előállni egy ilyen tisztes iskolában, mint a színészet kedvéért ellökött tanulás… Mi mást érdemelne, mint pálcát? Valahogyan ki kell józanítani a megbolondult kisdiákot.

Persze tettek mást is. Gyorspostával megírták apjának a történteket, akik még gyorsabb postával – lovaskocsin, de száguldva – megérkezett Aszódra és alaposan helybenhagyta a fiát. A leendő nemzeti költőt pár nap alatt kétszer is alaposan elrakták. Elfenekelték, megpálcázták, elverték.

Ő maga erről később egészen érdekesen írt. Persze áldotta tanárát, aki segítségül hívta az atyját. Azt az embert, aki mélységesen gyűlölte a színészeket és a színészetet, ezért is sietett megmenteni a fiát. Sándor később nagy iróniával vetette papírra, hogy apja „bőségesen ellátta őt atyai jó tanácsokkal”, ezek aztán később „még hetekig látszottak a hátán és egyéb testrészein”…

A lecke viszont használt – egyelőre… Senki sem tudhatta rajta kívül, mennyire feszíti a vágy, hogy egyszerre legyen szabad ember, ne diák, és legyen színész. Kinek szabadságát még fokozza is a vándorlás kényszere, az új és újabb vidékek, városok, emberek megismerése. No és milyen gyönyörűség lehet a veretes régi szövegeket szavalni, állni a lámpák fényében a színpadon és érezni, hogy a szíve együtt dobban a közönségével, hogy megtapsolják, amit és ahogyan mondta, tette…

Ez valami olyasmi lehetett a maga korában, mint az az érzés, ami a mai fiatalokat a televíziók képernyőjén való szereplés, a zenekarok, az együttesek, a híressé válás felé vonzza.

Tizenöt évesen ment tehát haza a fiatalember. Most már talán ezt a szót lehetne használni – nem volt már gyerek és mint szellemileg folyamatosan koraérett ifjú, a kamaszkorból is kezdett kinőni. Mindig előbbre járt az időben, a tudásban, az érzelmekben, mint mások. Mintha a természet, a sors tudatában lett volna, milyen rövid ideig fog élni.

Otthon viszont keserves csalódás várta: apja tönkrement.