Nemere István

Rákosi Mátyás magánélete

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-517-9

TARTALOM

1. Egy titokzatos ember

2. Beérik a vetés

3. Az akasztófa árnyékában

4. Hosszan börtönben

5. Élet a „paradicsomban”

6. A hatalom megrészegít

7. Mint homok az ujjak között

8. A bukás felé

9. A száműzetés

10. Az utolsó tizenöt év

1. Egy titokzatos ember

Diktátorokkal megesett már nemegyszer, hogy igyekeztek eltörölni saját múltjukat. Minden lehetséges eszközzel megakadályozták, hogy azok az emberek, akik régebbi életükből valami terhelőt tudtak volna mondani rájuk, ne nyilatkozhassanak. Bizony sokszor az írásos bizonyítékokat is felkutatták és megsemmisítették.

Így tett Hitler, aki titkosította saját múltját és szigorúan büntette, ha híre jött, hogy valaki mégis kutakodott a régi iratok vagy még élő tanúk között. Az ilyesminek mindig van valamilyen oka – kell, hogy legyen! Akinek nincs tiktolnivalója, nem is titkolódzik. Hitler esetében a történészek többsége ma úgy véli: számos őse között volt egy cseh zsidó ember és azt nem akarta, hogy ez kiderüljön.

Sztalin, a szovjet diktátor fiatalkori viselt dolgainak nem akart teret engedni. Ő is titkosította a múltját, azzal a különbséggel, hogy ehhez nem habozott meggyilkoltatni az esetleges szemtanúkat. Sztalin, mire elorozta a hatalmat a szifilisz okozta elmebajában már végét járó Lenintől, eléggé koros ember volt. Akik fiatal korára emlékeztek, nála idősebbek vagy vele egyidősek voltak – mindnyájuknak pusztulniok kellett. Senki sem emlegethette többé, hogy a szocializmus nagy vezére egykoron papnövendék, majd később sima postarabló volt. Aki ugyan állítólag a pártkasszát gazdagítandó foglalkozott bűnözéssel, de ez azért kevéssé tette volna elfogadhatóvá az efféle bűntényeket.

Rákosi Mátyás, a „dolgozó magyar nép atyja” és más, ugyanilyen hangzatos címek viselője hasonlóképpen „múlt nélküli ember” lett. Kihasználta azt a tényt, hogy bár szülőhelye, Ada külfölddé lett, mire ő felvergődött a legmagasabb polcra – azért az új állam, Jugoszlávia, ahová most egykori szülőhelye került, szintén az ő táborába tartozott. Minden bizonnyal sikerült elérnie, hogy ott se maradjanak szemtanúk még akkor sem, ha Magyarország és Jugoszlávia között Rákosi uralkodásának nagyobb részében éppenséggel nem volt baráti kapcsolat.

Megdöbbentő, hogy gyakorlatilag nagyon keveset tudunk ennek az embernek a gyermekkoráról. Alig maradt fenn bármilyen adat, anekdota, történet, beszámoló, ami személyes lenne, ami közelebb hozhatná őt mint embert a mai érdeklődőhöz, olvasóhoz. Viszont ő maga megírta egész gyermekkorát, a történet első része tele van adomákkal, kis történetekkel, amelyek egy jó hangulatú, roppant szapora család mindennapjait eleveníti meg. Mégis, valahogy úgy tűnik, hogy ha bárminek is utána nyomozunk, a valóságban messze nem ugyanazt találjuk mindig, mint amit Rákosi Mátyás önmagáról és családjáról leírt.

Ugyanakkor tisztában vagyunk azzal is, hogy ez nagyobbrészt két dolognak tulajdonítható. Az egyik a diktátor és pártfőember saját törekvése, amivel igyekezett eltörölni a múltból hozzá vezető nyomokat, a régmúlt még ma is árnyékot vető tetteit. A másik: senki sem gondolt vissza rá szívesen. Azok az emberek, akik együtt gyerekeskedtek vele, már nem élnek. Akik akkor felnőttek voltak, szintén meghaltak már. Hiszen ne feledjük, hogy amikor az a gyerek ott Adán megszületett és kisiskolás volt, még a tizenkilencedik századot írták – most meg már a huszonegyedikben járunk…

Az is döbbenetes, hogy bármilyen magyar forráshoz nyúlunk, még a rendszerváltás után megjelentekhez is – szinte sehol sem olvasható Rákosi eredeti neve. Ehhez olykor külföldi vagy idegen kiadású (ám mégis magyar nyelvű) lexikonokat kell felütnünk.

1892-ben az akkori Bács megyei Adán, a Tisza közelében született Mátyás. Ada jelentéktelen kis porfészek volt akkoriban – ma sem jelentős éppen – és Rákosi születési helyeként nem vonult be sem a köztudatba, nem is lett emiatt népszerű búcsújáróhely…

A gyermeket, aki akkor napvilágot látott, Rosenfeld Mátyásnak hívták.

Ami az „értő” olvasónak akkor is nyilvánvalóvá teszi Rákosi származását, ha eddig nem tudta volna. A kisfiú apját Rosenfeldnek hívták és a magyar vidéki zsidóság jellegzetes képviselője, községi kiskereskedő volt. Rosenfeld József később maga is Rákosira magyarosított. Mátyás anyját Léderer Cecíliának hívták. Amit fentebb a zsidó származásról írtam, az igaz is volt, meg nem is. Ugyanis a Rosenfeldek-Rákosik nem gyakorolták a vallást. Amikor bő harminc évvel később Rákosi először került bíróság elé, az akkor teljesen megszokott és törvényes kérdésre: mi a vallása? – azt felelte, hogy felekezeten kívüli. Vagyis nem tartozik egyik egyházhoz, egyik valláshoz sem. És csakugyan így volt, a férfi zsidóságát soha nem érezte, nem gyakorolta, nem hivalkodott vele, nem is emlegette.

Nem mehetett rosszul nekik, hiszen Mátyást is a legjobb iskolákba küldték. De csak őt, mert a másik kilenc gyermek iskoláztatására nem tellett. Ebből persze különféle konfliktusok támadtak a családban. Anyja volt az, aki mindig mindenben mellette állt, kiharcolta, hogy továbbtanulhasson, hogy erre mindig jusson pénz az amúgy érthetően szűkös családi kasszából (tíz gyerek…!)

A gyerek akkoriban úgy élhetett, ahogyan ma sokan csak szeretnének. A gyermekkort a nagy nyári barangolások jelentették. A horgászások a Tiszában, no és olykor persze egy kis munka is. A kirándulás a felnőttek világába eleinte könnyű volt – libákat őriztek, marhákat legeltettek, bár ezt már ritkábban bízták a gyenge kiskorúakra. Betakarítás idején mindenfélét szedtek a gyerekek éppen úgy, mint a felnőttek. Szükség volt minden munkáskézre.

Rosenfeldék gyerekének persze könnyebb sora volt, mint a többieknek. Kevés munka jutott neki. De azért őt sem hagyták ki, mindenkinek jutott feladat. Rábízták a legkisebb gyereket, neki kellett naphosszat a bölcsőt ringatnia. Jellemző: hogy minél előbb megszabaduljon a feladattól, sebesen megtanította a kicsit járni, így aztán ő is mehetett játszani a többiekkel. De ő szedte össze a tyúkok tojásait, amiket szerte tojtak a kertben. Szerette az állatokat, figyelte őket. Nagy paraszti gazdaság volt ez, hatalmas udvarral, lovaktól teheneken át baromfiig mindenféle állattal. És a sok gyerek, akik tavasztól őszig mezítláb futkostak – köztük persze a kis Mátyás is. Aki hamar megtanult olvasni és attól kezdve az olvasás lett az egyik szenvedélye. A kisfiú tisztában volt vele, hogy neki többre kell vinnie, mint szüleinek – apja három, anyja hat osztályt végzett az elemi iskolában – és igyekezett is. Az iskola első osztályait a helybeli, falusias jellegű kis iskolában járta ki. Tíz éves volt, amikor akkori szokás szerint már „gimnáziumba”, vagyis középiskolába kerülhetett. Nem tudjuk, apja miért küldte el a kisfiút a távoli Sopronba, ami Adáról nézve – és nem csak a térképen – az ország túlsó végén volt. Hamarosan azonban visszakerült a közeli Szegedre és tizennyolc éves koráig ott járt iskolába. Már akkor érdekelték a nyelvek – és későbbi kommunista apologétái (dicsérői) szerint a munkásmozgalom is.

Később írt többkötetes életrajzi visszaemlékezései – amelyekben minden apróságnak nagy teret szentel, máskor meg fontos események fölött siklik el gyanús hirtelenséggel – bemutatják „alulnézetből”, milyen is volt az élet akkoriban. Egy koraérett gyermek, majd kamasz nézőpontja ez, aki koránál sokkal okosabb, más gyerekhez képest már rég felnőtt tizenévesen is. Aki minden jel szerint nagyon érzékeny volt a szociális viszonyokra és ezekről mindig sokat írt. Láthatóan gyakran és sokat gondolt is ezekre és töprengett valamiféle segítségen, valamilyen megoldáson. Így került bele a képbe a munkásosztály is. No meg a parasztság, mert hiszen velük volt több kapcsolata Adán a gyermekkorában. Viszont később mindinkább a munkásokra fordult a figyelme, állítják életrajzírói és itt-ott állította ő maga is.

Persze nem tudni, ez utóbbiból mennyi igaz. Bár az nagyon is valószínű, hogy a feltörekvő fiatalember előtt megnyílott a világ és ennek részei lehettek a munkások is. Ugyanakkor egyáltalán nem valószínű, hogy úgy történt volna, ahogyan ezek a talpnyalók írták émelygő szövegeikben. Hogy Rákosi Mátyás csak munkásokkal kötött volna barátságot és „munkások ismertették meg vele a Kommunista Kiáltványt is…” Annál is inkább, mivel sok mindent akart tudni a világról és igazi ismereteket csak magánál okosabb emberektől szerezhetett. A tanárok, akik akkor okították és még később is éltek, általában igen jóeszű, értelmes gyereknek, majd fiatal embernek tartották és úgy is emlékeztek rá.

Nem kétséges, hogy nagyon intelligens embernek kellett lennie, ezt a későbbi életútja is (részben) bizonyította. A német nyelvvel korán megismerkedett, de ízlelgette a franciát is – akkoriban a magyar kereskedelmi vagy bármilyen más életben e kettő nélkül nehéz lett volna boldogulni. Főleg a német volt használatban, különösen azokban a körökben, amelyekben a fiatalember és családja mozgott. Apja kereskedőt akart belőle faragni, de elég hamar látni kezdte Mátyás, hogy ez aligha sikerülhet. Mégis, a jó érettségi eredmények után feljogosítva érezte magát, hogy ne munkát vállaljon, hanem továbbtanuljon – a szülei pénzén. Már most ki kell jelentenünk: Mátyás igazából sohasem dolgozott, vagy ha itt-ott olykor-olykor mégis, azok nem voltak igazi munkahelyek. Sokat tanult és jól, de nem volt a kétkezi vagy irodai munka embere. Ez éppen olyan paradox, mint az, hogy Karl Marx, az állítólagos „nagy közgazdász”, aki egy egész tant fektetett föl arról, hogyan zajlik a kapitalista gazdálkodás és melyek annak egetverő hibái és hiányosságai – soha nem tudott bánni a pénzzel és ő sem végzett soha semmilyen pénzkereső munkát. A felesége tartotta el, aki folyton örökölt sűrűn elhulló tehetős rokonai után. Rákosi pedig, a „munkások nagy barátja” minden volt, csak nem munkás…

De lépjünk túl ezen. Már csak azért is, mert maga Rákosi is igen hamar túllépett rajta, ha ugyan egyáltalán valaha is izgatta ez az ál-probléma. Ő a szellem emberének tartotta magát, akit a munkásosztály mint olyan eleinte csak elvi síkon érdekelt. A problémát látta a munkások mögött és nem magukat a munkásokat szemlélte. Sejthetően nem is érzett irántuk semmit – sajnálatot aztán biztosan nem. A munkás azért van, hogy dolgozzon, aminthogy a könyvelő könyvel, a vasutas mozdonyt vezet, az író regényt ír, a zenész zenél – csak ennyi volt számára ez a dolog.

Persze mindig örült, ha sikerült megtanulnia valami újat ezen a társadalmi téren is. Örült egy-egy új probléma felvetésének és még inkább, ha megtalálhatta rá a magyarázatot. Az persze eleinte zavaró volt egy kicsit – vagy nem is kicsit – amikor más és másféle magyarázatot talált a különféle pártállású, nézetű, ideológiájú szerzőknél. Valami ösztöne azonban mindig a munkások felé vezette. Ők voltak számára a „torony”, amely iránt ment át a tudatlanság akkor még igen széles mezején. A társadalmi gondok kétségtelenül nagyok voltak a század elején. A huszadik században gyűrűzött be Magyarországra is – amely akkor, ne feledjük, még elég sokáig része volt az Osztrák-Magyar Monarchiának, vagyis császárságnak, az egyszemélyi államvezetőt pedig I. Ferenc Józsefnek hívták és Bécsben székelt…

Mátyást igen jó tanárok okították. Vegyésznek készült, képletek százait raktározta el a fejében, mint maga írta később, és csak azért nem kerülhetett egyetemre, mert az túl drága lett volna. A családja anyagi lehetőségei végesek voltak. Viszont a középiskolában magyart Babits Mihály tanított neki, személyesen ismerte Tömörkényt és Móra Ferencet, egyszóval azt is mondhatjuk, hogy voltaképpen igen jó körökben mozogott. Sok értelmes, alkotó ember vette körül, akik néha szárnyakat adhattak neki. De hát őt a politika kezdte egyre jobban érdekelni. Nagyon alaposan körülnézett és úgy találta – az érettségi évében zajlott ez éppen – hogy csak a szociáldemokrata párt az, amely neki megfelel. Úgy érezte, hogy akkoriban ez áll a legközelebb az egyszerű emberekhez, akik közé elvileg önmagát is sorolta. Ugyanakkor szellemileg, odabent a tudatában önmagát sokkal, de sokkal többre tartotta mindenki másnál. Valósággal buzogott benne az akarat és az optimizmus, hogy hamarosan lesz belőle valaki. Ő bizony nem Adára való, de nem is Szegedre vagy bárhová, ahol eddig élt. Vonzották az idegen országok, nyelvek, népek – és a szellemi kaland, amit a politikával határos nézetek, új eszmék nyújthattak számára.

Így aztán érettségi után azonnal beiratkozott a szociáldemokrata pártba.

Később megjelent ifjúkori emlékirataiban persze nagyon keveset ír önmagáról abban az értelemben, ahogyan azt mi itt olvasni szeretnénk. Nyilván nem írhatta meg őszintén (pedig akkor miért emlékiratokat szerezni?), hogy gyakorta milyen gondolatok foglalkoztatták. Az udvarlásra még nem gondolt. Később persze az őt egekig magasztaló életrajzírói szerint azért nem, mert állandóan csak a munkásosztály és problémái lebegtek a szeme előtt… A valóságban talán egy kissé más volt a helyzet.

Ne feledjük el, hogy alacsony termetű ember volt. A lélektan nagy tudói legalább száz éve ismételgetik minden korban, hogy óvakodjunk az alacsony emberektől, ha azok politikai pályára lépnek. Mert van a társadalmak egészében (legalábbis az európai és európai eredetű társadalmakban) egyfajta primitív szemlélet, amely mindenben előnyt biztosít a közép- vagy magas termetű egyedeknek, azokat a valóságosnál pozitívabban kezeli, míg az alacsonyaknak éppen olyan indokolatlanul kevésbé kedvez. Ilyen körülmények között az alacsonytermetű férfiak hamar rájönnek, hogy nekik többet kell teljesíteniök. Ég bennük a vágy, hogy azért is megmutassák mindenkinek: ők is érnek annyit, mint mások, sőt!

Később persze már maguk sem emlékeznek és gondolnak arra, hogy ez testméretek kérdése lenne, és igazuk van. Mert egy idő után már nem erről van szó, de az indulásnál bizony ez is sokat nyomott a latban. Az is a lélektanban jól megmagyarázható kérdés, hogy az alacsonyakból gyakrabban lesznek diktátorok, mint a szálfatermetűekből. Talán éppen azért, mert ez utóbbiaknak nem kell annyi ellenállást legyőzni ahhoz, hogy elérjenek bármilyen pozíciót. Míg bizony az alacsony termetűek számára sokszor kínkeserves betartani a rendes utat és azon jutni el ugyanoda, ahová a magasak a soha ki nem mondott társadalmi konszenzus révén könnyedén felemelkedhetnek.

Nem véletlen tehát – állítják ezen elmélet hívei – hogy az utolsó kétszáz év nagy diktátora mind alacsony termetűek voltak. Napóleon, Hitler, Sztalin bizony messze nem voltak szálfatermetűek, legfeljebb a két utóbbit oly ügyesen filmezték, hogy a maguk korának százmilliói így emlékeztek rájuk. Hiszen ilyennek látták őket a filmhíradókban, a tévékben. A valóságban a három egyike sem nőtt nagyra, és az utóbbi évtizedekben, fél évszázadban még számos hasonlót tudnánk felsorolni Duvaliertől Marcosig.

Rákosit már fiatalon gyötörte az a tudat, hogy ő bizony majd’ minden osztálytársánál kisebb és minden jel szerint nem is fog megnőni soha. Apja, anyja is alacsony termetű emberek voltak. Ráadásul bizony a fülei úgy elálltak, hogy szinte fájó látványt nyújtottak. Akkoriban még nem léteztek olyan testszépítő technikák, amelyek a későbbi fogszabályozáshoz hasonlóan például a füleket is a fejhez simították volna. És ha léteztek is, Sopronban vagy Szegeden, vagy éppenséggel Adán – senki sem hallott róluk.

Így aztán a fiatal Rosenfeldet ezernyi gátlás gyötörhette. Ha azt mondjuk, hogy nem volt szép gyerek és később nem volt csinos fiatalember, még nagyon kegyesen fogalmaztunk. Ugyan sötét volt a haja, de szeplős az arca, és persze pattanásos is, mint akkoriban minden tizenévesnek. A későbbi, kissé ázsiai arcberendezés köszön le ránk egy olyan fotóról, amit tizenhét éves korában, tehát nem sokkal az érettségi előtt készítettek róla.

Akkoriban az volt az elvárás, hogy a már-már felnőtt, de még hivatalosan nem „érett” leendő férfiak, a gimnazisták úgy öltözzenek és viselkedjenek, mint a valódi felnőttek. Tehát iskolába is öltönyben, nyakkendővel jártak. A hajukat sem hordhatták csakúgy összevissza, létezett három-négyféle „egyenfrizura” és a fodrászok ezt csinálták meg nekik minden alkalommal, amikor hajnyírásra került sor. Rosenfeld Mátyás harmadikos, majd negyedikes (helyesebben akkori szóhasználattal hetedikes és nyolcadikos) gimnazista majdnem-férfi is így járt-kelt Szegeden.

Ha már a frizuránál tartunk – azok számára, akik Rosenfeldet már csak Rákosiként ismerhették meg az 1940-es évek végén és főleg az 1950-esekben láthatták a fényképét nap mint nap a hivatalokban és az újságokban – pikáns témához érkeztünk. Ugyanis később mindenki fejébe úgy kódolódott be a „Rákosi” név, személy és egyben fogalom is - mint a kopaszság megtestesítője. Az Abszolút Kopasz, akinek fején még mutatóban sem akadt haj azokban a baljós években… Bizony kérem, ne nevessenek, de gyermekfejjel magam olvastam olyan sajtókommentárokat a „Rákosi-időkben”, vagyis a fent megnevezett évtizedben – amelyek szerint „Rákosi elvtárs haja azért hullott ki, mert folyton a magyar nép égető gondjaival foglalkozott”. A korai mesehősöket modern módra helyettesítő huszadik századi megváltó figurájának felépítésében lám, az ügyes apologéták még a hátrányból is előnyt kovácsoltak. Ami mindenkit nevetésre ingerelt volna, ha nem egy rémületes diktatúrát nevesít és testesít meg az a kopasz férfi, azt is megmagyarázták volna – a diktátor előnyére, természetesen.

Szóval akik csak kopaszként ismerték Rákosit és úgy is maradt meg emlékezetükben, azok nem is sejtik, milyen sok baja volt Rosenfeld Mátyásnak a hajával. Ez látszik az egymást követő években készült fényképeken. Mert a huszadik század első tíz évében (ami a hozzáértők szerint még egészen 1914-ig lényegében a tizenkilencedik század meghosszabbítása volt. A dátum ellenére itt közép-Európában minden úgy zajlott továbbra is, mintha még az 1880-as, 1890-es éveket írnák a naptárak). Tizenhét évesen a férfi fejének jobb oldalán választotta el a haját. Így a jobb füle fölött volt egy kisebb része, míg az egész fejtetőn és a bal füle fölé ment le a többi, sokkal nagyobb része. Húsz éves korára viszont, ki tudja, miért, megfordította az egészet. Míg az előző választék a jobb szeme vonalában volt, most a választék a bal szeme fölé került.

De ez sem tetszett neki valami okból, mert hamarosan ezen is változtatott. Hat évvel később, a háború alatt készült egyenruhás fotóján (ahol Rosenfeld Mátyás gallérján három csillaggal a császári és királyi osztrák-magyar haderő jellegzetes egyenruhájában „feszít”) a frizura választéka pontosan az orrtő vonalában, vagyis a fej közepén húzódik. Nem kell nagy lélekbúvárnak lenni ahhoz, hogy rájöjjünk: ahogyan a hajmintában kereste önmagát, úgy kereste azt az életben is. Nem volt elégedett a külsejével és akkor még finoman fogalmaztunk. Mellesleg senki sem lehetett volna elégedett azzal a külsővel, amit ő genetikusan hozott magával a szülői házból.

Kicsisége, elálló fülei később is megmaradtak, amit aztán a fokozatosan, de hamar bekövetkező kopaszság csak növelt. Készült egy kép a későbbi hadifogságban, ahol futballcsapatnyi bajtársával ül együtt. Bizony itt látszik, hogy Rosenfeld szinte mindenkinél kisebb egy fél fejjel, legalább. Olyannyira jelentéktelen és apró, hogy akik később a képet egy díszes emlékalbumban közölték, azok jónak látták megjelölni az aláírásban, hogy a sok egyforma egyenruhás között melyik is „Rákosi elvtárs”? Mert 1950-től a férfi neve a korabeli magyar „médiában” összenőtt az elvtárs szóval. Ha valaki nyilvánosan csak Rákosit mondott vagy írt volna, annak meggyűlik a baja a hatóságokkal. Így viszont azt érték el, hogy az „elvtárs” szót szinte Rákosi keresztneveként, a név második tagjául használta a kialakult sajátos hivatali köznyelv.

Bizony a csoportképen látható férfi a legvékonyabb, legalacsonyabb, mondjuk így: a leginkább nyápic az összes katona között. Szemlátomást nem tud mit kezdeni a karjaival – míg a többiek szabadon, fesztelenül tartják felső végtagjaikat, lábukat pedig férfiasan egymásra teszik keresztben, addig Rosenfeld valamilyen furcsa, eszméletlen „terpeszülésben” látható ott, arcán erőltetett keménykedéssel néz szembe a fényképezőgéppel. Láthatóan idegenül érzi magát e társaságban. Mellesleg akkor már huszonnégy éves volt – és a haja most egy negyedik változatot mutat: nincs benne választék sehol.

De hát tele lehetett gátlással már korábban is. Nem a későbbi totalitárius rendszerek találták fel azt, hogy a diákok katonai gyakorlatokon edződjenek, még mielőtt egyáltalán katonaköteles korba érnének. Erről ma már kevés szó esik, de akkoriban bizony a tizenhat-tizenhét éveseket, elsősorban a világi fiúgimnáziumok diákjait nyaranta elvitték pár hetes katonai gyakorlatra. Így került egy ilyenre Rosenfeld is 1909-ben, tizenhét éves korában. Persze itt sem tartozott a kedvencek közé – és nem csak a neve, származása miatt nézték ki maguk közül a korabeli előkelőbb származású gyerekek és fiatalemberek. Hanem itt is nyápic volt, a lóra félve ült fel, jobbára hát rábízták a lovak jártatását, sétáltatását, kantáron vezetését. Már ha egyáltalán lovak közelébe engedték őt, aki ugyan odaállt a kiképzőtisztek mellé egy-egy közös fényképezkedés erejéig, de azon felül érezhetően tartotta a távolságot tőlük – azok meg tőle.

Mert Rákosi-Rosenfeld Mátyás egyáltalán nem volt olyan közvetlen természetű ember, amilyennek később persze a nagy dicsérők őt beállítani akarták. Nőügyei, amennyire tudható: nem voltak. Bármit is emlegetett később ő maga néhány tréfásnak szánt célzás erejéig – például hogyan ugrott ki egy férjes asszony lakásának szerencsére földszinti ablakán Szegeden, amikor váratlanul korábban hazajött a férj – nem kell ezt komolyan venni. A pattanásos, gátlásos kamasz nehezen érett férfivá és minden valószínűség szerint neki is egy prostituált volt az első nője. Mint akkoriban az „úri világban” ez általában megesett. A polgárokat is ezen urak közé soroljuk persze, aminthogy akkoriban egyfajta bátortalan, kezdődő demokrácia jegyében már uraknak kezdték tekinteni a tehetősebb polgárokat és azok sarjait is.

Az is érdekes, hogy csak egyetlen ember volt, aki meglátta benne a leendő politikust – a szegedi főrabbi, aki ezt meg is mondta neki. Pedig Mátyás akkoriban még nem gondolt erre. Ahogy sokan mások, úgy ő sem tartotta sokra a politikusi pályát.

Rákosi-Rosenfeld nőügyei tehát nemcsak azért ismeretlenek tulajdonképpen, mert a férfi nem foglalkozott velük. Hanem azért is, mert ilyenek nem voltak. Való igaz viszont a dicsérők azon állítása, hogy „Rákosi elvtárs” már kora ifjúságától fogva csak a politikával foglalkozott. Helyesebben úgy kellene mondanunk: ez érdekelte!

Mert tényleg alig érdekelte más. Az emlékirataiban is alighogy a nők felé kanyarodik egy pillanatra, máris a politikánál köt ki, ismét és notóriusan. Például érettségi utáni első nyarának leírása úgy kezdődik, hogy eljárt táncolni a lányokkal – de már a következő mondat nem a lányokról szól, hanem arról, hogyan ismerkedett meg egy szociáldemokrata emberrel és ebből milyen kapcsolat született. Azt hiszem, javíthatatlan politikus volt ő már ekkor is, csak még maga sem tudott róla.

Amint leérettségizett, kiderült, hogy minden komoly egyetem túl sokba kerülne, amit anyagilag nem bírt volna állni a család. Ő maga viszont úgy érezte, elsősorban nyelvtanulás és -gyakorlás céljából utazgasson és a családja ehhez a szükséges pénzt is biztosította. Ez persze megint egy hatalmas paradoxon, a későbbi események fényében. Hiszen amikor aztán Rákosi (rém)uralomra került, egyetlen magyar fiatal sem utazhatott többé sehová, mindenkit bezártak egy nagy börtönbe, amit Magyar Népköztársaságnak neveztek el. Szó sem volt arról, hogy akárcsak Rákosi kedvencei, a munkásfiatalok is elutazhattak volna bárhová (a Szovjetunión kívül…) nyelveket vagy bármi egyebet tanulni! Ez mellesleg éppen olyan dolog volt, ami nem sokkal korábban az Uljanov Lenin-családdal megesett Oroszországban. Az egyik Uljanov-fiút kivégezték, mert összeesküdött a cár ellen – de ettől a kivégzett apja még iskolaigazgatói állásba emelkedhetett és testvérei is simán elvégezhettek minden iskolát, őket semmilyen retorzió nem érhette az „átkos, népellenes cári rezsim idején” – aztán a Lenin által létrehozott „népek öröme”-típusú Szovjetunióban viszont ha valaki valamiben szembeszállt a rendszerrel, nemcsak ő bűnhődött, de kiirtották egész közeli és távolabbi családját, barátai is vele vesztek vagy évtizedekre kényszermunkatáborokba kerültek…

De Rákosinak a maga fiatal korában, a császári és királyi Magyarországon megadatott mindaz, ami később, az ő uralma idején nem illetett meg senkit. Ki is használta és azonnal utazgatott. Persze nem vesztegette az időt, apai nyomásra és saját ambícióktól fűtve már 1910 szeptemberében – vagyis pár hónappal az érettségi után, amit különben jó eredménnyel tett le – a Keleti Akadémia hallgatója lett Budapesten. Ez a ma már ismeretlen intézmény elsősorban kereskedelmi ismereteket és keleti nyelveket okított azzal a nem titkolt céllal, hogy a Monarchia kereskedelmében minél nagyobb hangsúlyt kaphassanak a keleti kapcsolatok. Keleten akkoriban elsősorban a Balkánt, az úgynevezett Levantét (szír-libanoni, palesztin, egyiptomi partvidéket) és Ázsia közelebbi részeit értették. De az Akadémiára jártak azok is, akiket India vagy Kína érdekelt elsősorban. Korabeli feljegyzések szerint különösen erős volt ott a török népek iránti csodálat, ennek megfelelően az ottani nyelvek tanítása is. Volt az Akadémián egy erős japán lobbi is. Maga Rákosi is „furcsa iskolának” nevezte az intézményt.

Ezek után persze csodálkozhatunk kissé, amikor kiderül, hogy ez az iskola hangzatos neve ellenére még egy mai főiskolának sem felelt meg, legalábbis ami az ott tanított anyag mennyiségét illeti. Mert mindössze két évig tartott. A diákok csak négy rövid szemesztert jártak ki és máris megkapták az „akadémiai diplomát”, ami bizony még 1912 táján is enyhén kétségessé tette, vajon az ott végzettek alkalmasak-e bármire. Mindenesetre ott gyülekeztek azok, akik diplomaták szerettek volna lenni, és persze olyanok is, akiket a mindössze két éves időtartam izgatott.

Viszont egy dolgot kétségtelenül megtanulhattak ott azok, akiknek volt genetikus vagy szerzett érzékük a kereskedelemhez, és a nyelvek iránt is kellően fogékonyak voltak. Nem kell talán mondanunk, hogy Rosenfeld Mátyás is ezen tehetségesek közé tartozott. A nyelvek iránti érdeklődést ott oltották bele. Egy keleti nyelvet is kötelező volt tanulni – Rákosi a törököt választotta, de csak azért, mert ott voltak a legkevesebben. Mellesleg soha nem tanult meg törökül.

Mint mondottuk, már tizennyolc évesen tagja lett a szociáldemokrata pártnak. Húsz évesen pedig, mire elvégezte az „Akadémiát”, nyakig benne volt a politikában. 1910 és 1912 között ott volt minden tüntetésen, gyűlésen és bármilyen egyéb rendezvényen, ahol valami történt. Persze, ne feledjük, a kor embereinek többsége nem törődött a politikával általában (ahogyan ma sem, csak elviseli annak lélekbe markoló és húsba vágó hatásait) és nem izgatta az embereket, hogy egy kis csoport mit művel. Mert bizony 1912 táján, bár voltak érdekes és megrázó események, az emberek nem sokat tudtak a szociáldemokratákról és amit tudtak, az sem volt éppen pozitív.

Ám egyre többen lettek az olyan fiatalemberek, szinte kivétel nélkül csak férfiak („a politizálás a férfiak dolga”…), akiknek nem volt mindegy, hová fejlődnek az események, milyen úton halad tovább az ország, sőt tán a nemzet is érdekelt egyeseket. Ma már tudjuk persze, hogy ezek az áramlatok a legtöbbször csak azt eredményezték, hogy egy-egy csoporton, társadalmon belül is jelentős megosztást idézzenek elő – de akik benne éltek és élnek, azok sem akkor, sem ma nem látják ezt be teljes mértékben. Nekik nehéz lenne elmagyarázni, hogy a világ összefonódása hozza majd el a politikamentes élet lehetőségét.

Rosenfeld igen lelkesen járt el minden ilyen összejövetelre és ott eleinte bátortalanul, később bátran színt vallott. Egy-egy vitás kérdésben véleményt nyilvánított. Dicsérői nem véletlenül vetették papírra, hogy „egyetlen tüntetésről sem hiányzott”. Mi meg, a későbbi események tudatában, cinikusan odavethetjük: ő tüntetett, mert nem értett egyet a politikai rendszerrel – de amikor hatalomra segítette őt egy idegen brutális katonai túlerő, attól kezdve senki sem tüntethetett a neki nem tetsző rendszer ellen – és mindezt egyfajta „demokrácia” nevében tette lehetetlenné az egykori nagy tüntető…

Ha volt itt valamiféle képzelt ranglétra, akkor azon Rosenfeld Mátyás igen szépen haladt felfelé.

A haja viszont már akkor ritkulni kezdett és alig pár évvel később már kissé „magasabb homlokkal” lépett a nagyobb nyilvánosság elé. De ne rohanjunk annyira előre az időben. Kezdte sejteni, hogy a Rosenfeld név nem éppen a legszerencsésebb azokban az időkben. Hiszen a név hordozóját egyértelműen besorolja egy kevéssé favorizált csoportba, egy, a többségiek által nagyobbrészt negatívan fogadott kisebbségbe. Hogy ez valamiféle tervszerű antiszemitizmus lett volna, vagy csak idegenkedés a „másoktól” – ezt akkor még senki sem mérlegelte. Nem voltak közvélemény-kutató irodák, és aki egyáltalán figyelembe vette, hogy X. vagy Y. milyen származású, az ritkán volt közömbös szemlélője az eseményeknek. Maguk a politikai élet résztvevői viszont nagyon jól tudták, ki mit ér és miben lehet rá számítani – függetlenül származásától. És sokan bizony ki is használták a Rosenfeldeket és hasonlókat, míg másokat meg éppen a „Rosenfeldek” használtak ki. A politikai adok-kapok küzdelemben persze nem a származási vonal mellett törtek meg a dolgok és nem ezek voltak a meghatározók.

Mellesleg nagyon is érthető, hogy számos zsidó szakember és politikus olyan politikai irányzatokhoz csatlakozott, amelyek mentesek voltak a régi behatásoktól, struktúráktól, eszméktől és személyektől. Ahonnan nem nézték ki őket, ahonnan nem távolították el őket csak a származásuk miatt. Hanem ahol egyenjogúként harcolhattak. Valami hasonló ismétlődött meg a század közepén, amikor a náciktól irtott zsidók a holocaust-sokk hatására a másik oldalon kötöttek ki és sokan sokfelé a kommunizmus hírhedett kiszolgálóivá lettek, éppen valamiféle rosszul értelmezett „egyensúly” keresése közben. Mintha egyik diktatúra jobb lenne, lehetne a másiknál…!

Meg kell mondanunk, hogy Mátyásnak aligha voltak ilyen problémái az 1910-es években, de még később sem. Életére igen kevés hatással volt zsidó származása. Nem lévén vallásos – sőt ellenkezőleg! – hát ilyesmivel nem törődött. A politikai gondolkodását pedig még kevésbé befolyásolta a dolog.

Az akkori évek társadalmában azonban voltak bizonyos határok, amelyeket nem léphetett át, de ilyesmi nem is állt szándékában, a szükség sem vitte rá. Mint láttuk, tartalékos tiszti tanfolyamot is elvégezhetett később és tisztként harcolhatott a világháborúban – mert még a Monarchia, a világ fejlődésétől közismerten eléggé lemaradt „átkos kapitalista” rendszer sem tett megkülönböztetést állampolgárai származása szerint. Legalábbis nem a hadseregben és nem a szükség idején…

Ennek ellenére mind gyakrabban gondolt a névváltoztatásra, bár persze voltak ott fontosabb ügyek is. Az 1912-es „véres csütörtök” idején már ő volt az erősen balos Galilei-kör titkára, ami azt jelentette, hogy kezdték őt országosan is ismerni, Budapesten pedig már a baloldali körökben majdhogynem szinte „valakinek” számított is. De hát nagyon fiatal volt még és húsz éves fiatalembereket akkoriban az erősen középkorú politikai korifeusok nem vehettek komolyan. De Mátyás folyton ott cikázott a szemük előtt, látták őt, hallották a nevét emlegetni, hát lassan belefészkelt a fejekbe a létezése. Különben pedig a Galilei-kör érdekes „intézmény” volt – nagyon jó előadók nagyon jó előadásokat tartottak az érdeklődő, jobbára fiatal embereknek, akik ott igencsak kiszélesíthették látókörüket. Olvasva Rákosi emlékiratait, az ember szinte sajnálja, hogy nem élt száz évvel korábban. Az a lelkesedés, az a tudásszomj talán már nem tér vissza soha, ami az akkoriakat jellemezte.

1912 májusában a szociáldemokraták először mutatták ki oroszlánkörmeiket és ha akkor a rendőri túlerő le is győzte őket, mindenki sejthette, hogy belőlük még lesz valaki, valami. Hogy egyre többen csatlakoznak hozzájuk, mert hiszen a Monarchiában sok millió embernek ment rosszul a sora és azok mind lázadoztak. Ki csak gondolatban (a többség), ki meg tettekben is (a kisebbség, természetesen). Mátyás elemében érezhette magát, mert minden úgy kezdett alakulni, ahogyan azt kedvenc szerzői már megjósolták. Akkor még olybá tűnt neki is, másoknak is, hogy Marxnak igaza volt, igaza lesz – a munkásosztály fellázad és elragadja a hatalmat a kizsákmányoló kapitalistáktól… Mert ő és követői mind ilyen egyszerűen képzelték el a világot. Ezért is kellett elbukniok.

1912. május 23-án tehát ő is ott volt az utcákon. Hogy aztán valóban az „első sorokban tüntetett”, mint később a dicsérők írták, nehezen ellenőrizhető. Nem tűnik valószínűnek, már csak azért sem, mert a rendőrségi megtorló akciók során semmi baja sem esett (ha csak egy karcolás éri, ódákat zengenek majd a kommunista időkben „Rákosi elvtárs súlyos sérüléséről”, amikor is „a vérét ontotta a munkásokért…”). De semmi ilyesmi nem történt.

Pénze még mindig csak az apjától volt, hisz állást nem vállalt. A Galilei-köri titkárság sem hozott a konyhára. Ő, aki kitüntetéssel végezte el a Keleti Akadémiát, nem is nagyon igyekezett állást keresni. Pedig kétségtelen kereskedelmi és nyelvi tehetségére felfigyeltek az Akadémián. Olyannyira, hogy mindjárt annak befejeztével egy külföldi tanulmányi ösztöndíjat is kapott. Lám, az Akadémia elnökségét még az sem ingatta meg ebbéli elhatározásában, hogy május 23-a után Mátyás több társával egy teljesen politikai jellegű diák-bizottságot hozott létre, hogy támogassák az ellenzéket.

Részt vett tüntetéseken is, sőt az 1912-es tavaszi szociáldemokrata-munkás-tüntetés szervezőinek egyike volt. Valóságos lázban égett akkortájt. Bár érthetően izgatta, mi fog történni otthon, azért a világ megismerésének vágya erősebbnek bizonyult. Ami nem csoda egy húsz-huszonegy éves fiatalember esetében. Szeretett volna világot látni és meg is adatott neki (amikor pedig hatalomra került, bezárta országa ifjúságát a börtönhatárok közé).

1912 őszén tehát itt hagyta budapesti politikát és Hamburgba ment. Nem véletlenül választotta a német várost, hiszen ezt a nyelvet jól ismerte, itt akarta kezdeni az idegen körutat. A kereskedelmi gyakorlat elsajátítása közben persze az volt az első dolga, hogy szétnézzen a nagy ipari és kikötővárosban: hogyan és mennyire szervezettek itt a proletárok? A munkásosztályt a legerősebben akkor is a szociáldemokrata párt képviselte. Nosza, Mátyás rögtön be is lépett oda. Mit sem számított akkoriban, hogy az új belépő nem is ott él, hogy külföldi, hogy idegen – a korai „proletár internacionalizmus” jegyében befogadták őt is. Még munkát is talált egy-két német cégnél francia levelezőként, de persze nem erőltette meg magát. Viszont nagyon sokat és érdekeset írt németországi hónapjairól az emlékezéseiben.

Hasonlóan érdekesek azok a történetek, amelyek angliai utazása során estek meg vele. Nem voltak azok vérfagyasztó kalandok, de mint egy távolról jött ember apró megfigyelései, csakugyan érdeklődésre tarthatnak számot. Meg kell hagyni, öregkorára (a visszaemlékezéseket már deklaráltan öregemberként vetette papírra) javult a stílusa és bár ez a pár száz oldal nem irodalmi értékű, azért jó olvasmánynak számít.

A következő évben még mindig tartott az akadémiai ösztöndíj, látszott, az iskola nem sajnálta a pénzt egyik legjobb tanítványától (ezt véletlenül nem a hivatásos dicsérők írták Mátyásról). A fiatalember tehát akkor Londonba utazott. Hogy ott mit csinált, arról hallgatnak az életrajzírók, pedig nyilván a kereskedést gyakorolta – no meg a nyelvet. Azt viszont sehol sem hagyták ki a jeles biográfusok, hogy „Rákosi elvtárs” azon nyomban tagja lett az Angol Munkáspártnak. De lehet, itt valami félreértés keletkezett – mármint Mátyás részéről. Ha azt hitte, hogy Marx működésének színterén a „munkáspárt” szó ugyanazt jelenti, amit a kontinensen, hát csalódnia kellett. A dicsérők csak annyit jegyeznek meg a kellemetlen incidensekkel tarkított korszakról, hogy elvtársuk ott bizony „forradalmi meggyőződése miatt többször összeütközésbe kerül az Angol Munkáspárt vezetőségével”. Nos, még ha tudjuk is, hogy az a párt nem volt azonos a mai brit munkáspárttal (melynek tagjai és vezetői között nemegyszer igazi lordok is ülnek…), azt azért sejthetjük, hogy ott a demokráciának és „forradalmi cselekvésnek” egészen más kánonai voltak érvényesek, mint az angol szigetektől keletre, különösen „nagyon keletre”.

Mátyás alaposan gyakorolta az angol nyelvet is, és csak a következő év nyarán érkezett haza. Ha tudjuk, hogy ez 1914 júliusa volt, akkor enyhén elcsodálkozunk. Miért jött haza? Hiszen küszöbön állott a háború kitörése. És ha nem akart volna harcolni, még tartalékos tiszt létére is (magasabb iskolát végzett személyek nem lehettek egyszerű katonák, eleve csak tisztként vonulhattak be a seregbe egy esetleges mozgósítás idején) bármikor elhagyhatta volna az országot. Mielőtt bárki azzal állna elő, hogy „Rákosi elvtárs hazafias kötelességét teljesítette” és „nem akarta cserbenhagyni a háborúba kényszerített munkásosztályt” (mert ilyen vélemények is megjelentek ám róla az agyba-főbe dicsérők címzetes társaságának tagjai előadásában), megjegyezzük: ezzel valami egyéb céljai lehettek a férfinak. Már csak azért is, mert mint felvilágosult baloldali és afféle kezdő osztályharcos, tudhatta, milyen lesújtóan vélekednek a háborúról mozgalmuk akkortájt éppen elismert nagyjai.

Így hát rejtély, miért nem utazott el, amíg tehette. Persze be is hívták katonának, ahol iskolai végzettsége miatt előbb a tartalékos tiszti kiképzésre irányították, és csak után küldték ki a frontra.