Nemere István

Szentek
és
kalandorok

Az Árpád-háziak története

I. KÖTET

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-522-3

TARTALOM

1. Jöttek a homályból

2. Szent és kegyetlen király

3. Nyolc év csatái

4. Száműzöttek a trónon

5. Kalandkirály és ellenségei

6. Könyörtelenül…

7. Bélák, Gézák, Istvánok

8. Királyok és ellenkirályok

1. Jöttek a homályból

Állítson bármit a történettudomány, sok kérdés még mindig nem világos. A magyarok őstörténetében számtalan a homályos folt és kevéssé vigasztaló, hogy az azt követő évszázadokban sem minden világos a mai napig.

Regékben, mondákban persze minden nép gazdag és ha mindazt elhinnénk, amit e történetek tartalmaznak, minden népről ugyanaz derülne ki: hogy ő a legtökéletesebb, a legrégibb, a leginkább uralkodásra termett és természetesen neki voltak a legnagyobb hősei, a legjobb királyai és ez az a nép, amely (ha egyáltalán fennmaradt) most is a legtöbbet érdemelné…

A magyarok Attila hun királytól eredeztetik magukat, legalábbis sokan elhitték ezt a legendát. Ennek körülbelül annyi a valószínűsége, mint az ókori dákok és a mai románok azonosságának – vagyis egy áltörténelmi legendával állunk szemben. A hunok több mint száz népet mozgósítottak hol rábeszéléssel, hol katonai vagy gazdasági vagy egyéb kényszerrel, hogy jelentős katonai erőket és létszámot biztosítsanak nekik nyugati vagy keleti vagy déli hadjárataikhoz – mert hiszen harcban álltak ők a kínaiakkal éppen úgy, mint a bizánci birodalommal avagy a rómaiakkal. De ettől még a hunokkal nem keveredtek vérrokonságba egész népek. (Mellesleg ha az átlag magyar tudná, milyen rossz híre van Attilának és a hunoknak mind a mai napig Nyugaton, nem dicsekedne ezzel a „rokonsággal”. Ehhez elég annyi, hogy a második világháborúban a szövetséges közvélemény és média a hitleri Harmadik Birodalmat és a nácikat nevezte hunoknak és újkori Attilának…)

A magyarok tehát sokáig meg voltak győződve, hogy ők a dicső világhódító hunok leszármazottai. Pedig hát jó, ha tudjuk: a hunokról szóló krónikák általában hamisítványok, nem tartalmazzák az igazság árnyékát sem.

Ne emlegessük az aranyszarvas legendáját sem, mert arról meg bebizonyosodott, hogy egyrészt már akkor regélték a hunok és mások, amikor a magyarokról mint olyanokról még említést sem tettek, másfelől Japántól Angliáig egész Eurázsiában szinte minden nép legendáriumában megtalálható ugyanaz a „sztori” kisebb változtatásokkal. Megfigyelhető különben, hogy egyes magyar mondák hogyan alakultak át az idők folyamán, hogy egyre inkább kidomboríthassák a magyarság hun eredetét és egyben mégis nagyfokú önállóságát – már a legkorábbi időkben is. Ehhez képest a valóság ismét más volt. Nem igaz az sem, hogy őseink mondjuk a Kr. u. 6. század előtt már „hunogurnak”, „onogurnak” nevezték volna magukat és a Hunor-Magor monda sem igaz, amely szerint ugyebár egy testvérpár egyikétől származtak volna a hunok, a másiktól a magyarok… Mellesleg Attila fiait gyakorlatilag mind egy szálig kiirtották, távolabbi rokonai ugyan itt-ott hatalom közelbe kerültek még, de tőle származtatni magunkat enyhén szólva is humoros, és persze mindenképpen történelmietlen szemléletre vall.

Annyi közünk lehetett a hunokhoz – a már említett, félig-meddig kényszer-közösködéseken túlmenően – hogy mind a hunok, mint a magyarok ősei könnyű lovaskatonák voltak, akik nem is mindig nyílt háborúkban, hanem gyakorta meglepetésszerű lecsapásokban és közönséges tömeges rablásokban nyerték el az ellenség javait (ami akkoriban persze általános, mondhatni „elfogadott”, korántsem csak e két népre jellemző dolog volt).

Csak sejthető, hogy a magyarok későbbi „nagy” királyok neveit, tetteit olvasztották össze Attilával és így alakult ki már a legrégebbi időkben is ez a hun-magyar tévhit, legenda. A magyarok még be sem vonultak a mai Magyarország területére, már általánosan hitték, hogy ők a hunok, sőt mi több, személy szerint Attila leszármazottai, utódai, rokonai.

Aztán voltak olyan „magyar” vezérek is – mint például Detre – aki nem is létezett, csak a német krónikákból vagy éppenséggel a Nibelung-énekekből került át a magyarokhoz. Ez is jellemző dolog volt akkoriban, a népek a legendákat is lopták, kölcsönvették, elfogadták és egy idő után az eredetileg a másét is már a magukénak tartották. Vagy ötszáz évvel később még arra is akadt példa, hogy István király alakját olvasztották össze Attiláéval!

Bizánci forrásokból odáig eljuthatunk – az igazságot keresve – hogy az első, akinek valóban volt köze a mai magyarokhoz és egyben csakugyan legendás alak volt – Álmos lehetett. Álmos volt Árpád apja – Árpád pedig sok forrás szerint a magyarok első fejedelme. Tény, hogy addig a magyar törzsek meglehetős függetlenségben éltek, ami alatt azt kell értenünk, hogy egymásnak sem voltak alárendelve és így egyik törzset sem uralta másik törzsbeli fejedelem. Ilyennel nem is rendelkeztek, a törzsfők jól elvoltak a maguk törzsével. Akkor is, ha időnként a nép volt velük kissé elégedetlen és legyilkolta őket családtagjaikkal együtt. Ami ismét csak általánosan elfogadott dolog volt akkortájt más népeknél is.

A kazár uralom alól felszabadult magyarok, sok kisebb háború után, amit szomszédos népekkel vívtak, lassan nyugatra szorultak. A krónikások persze olykor könnyedén átugrottak kétszáz évet, csakhogy összekapcsolják a dicső ősöket a hunokkal és az időben hozzájuk közelebb élt Álmossal és Árpáddal. De ettől a valós távolság nem csökkent.

Azt is tudjuk, hogy nem egy és nem is két honfoglalás történt – a magyarok már minimum harmadszor lépték át az egykori római provincia, Pannónia határait, amikor a 9. század végén ismét megjelentek a Kárpátok ormain. Álmos vezette őket, hét törzsfőnökkel, vagyis „vezérrel” együtt. Az Árpád-háziak története tehát Álmos személyével vette kezdetét akkor is, ha azt az uralkodó családot fia után nevezték el a későbbi utódok.

Álmost – és így fiát, majd többi utódját is – egyes magyar krónikák a legrégibb időktől kezdve a Turul-nemzetséggel hozzák összefüggésbe. Ezekben gyakoriak az olyan kifejezések, fél mondatok, hogy „Attila magyar király vala” és hasonlók, majd „egyenes ágon” levezették Álmost Attilától. Ami természetesen a fenti legendakör egyenes folytatását jelenti. Hiszen a turul török eredetű szó héját, fenséges ragadozómadarat jelent, márpedig állítólag ez volt Attila jele is, ezt hordozta volt a pajzsán. Legalábbis ezt állította Kézai Simon krónikás.

Csak az a baj, hogy ugyanilyen ragadozó madarakat minden második uralkodói címerben megtalálhatunk.

De most már csakugyan hagyjuk a legendákat. Vannak történészek, akik szerint Álmos nagy tragédiája csak Mózeséhez fogható. Aki tudvalevőleg megjövendölte, hogy népe eljut a tejjel-mézzel folyó Kánaán földjére, mi több, az odavezető utat is megmutatta, ám az Úr már nem engedte neki meglátni az Ígéret Földjét. Mielőtt átléphette volna annak határát, az égi hatalom úgy döntött, meg kell halnia.

Nos, a dolog kísértetiesen ismétlődött (állítólag) magyar vonatkozásban is. Az Erdély (?) felől érkező magyarok feláldozták Álmost, a vezérüket, fejedelmüket és egyben szakrális vezetőjüket (főpapjukat). Csak az a kérdés, vajon Pannónia földje, az egykor már oly sok vándornéptől taposott és nemegyszer letarolt tartományt a közeledő magyarok honnan ismerték? Miből tudták, hogy ez lesz számukra az Ígéret Földje? Ki döntötte el – és még a határainkon kívül – hogy itt fognak letelepedni, ha nem ismerték azt a földet kellő mélységig?

Vagy ismerték? Mert már csakugyan jártak itt többször is? Akkor viszont miért tekintettek volna a Kárpátoktól övezett földdarabra olyan mágikus-babonás-istenfélő tisztelettel? Hiszen akkor ez is csak egy táj volt számukra, éppen olyan, mint más tájak. Legelők, hegyek, völgyek, folyók és tavak. Semmi olyan nem volt itt, ami ne lett volna az általuk már bejárt és jól ismert területeken is.

Az Attila-legenda ismét léket kap és süllyed… Hiszen ha a hunok azonosak a magyarokkal, ha Attilától származtak a magyar vezérek és a két nép szinte testvér, vagy még merészebben: ugyanaz a nép – akkor mint hunok már századokkal korábban is jártak erre a magyarok, bejárták Attilával együtt a Duna-Tisza közét, a Dunántúlt és a hegyeket és rónákat. Akkor pedig pláne nem volt e tájnak különösebb jelentősége számukra.

Néha úgy tűnik, az Álmos feláldozásáról szóló mondatok később kerültek bele a krónikába. Olyanok tehették be, akik már jól ismerték a Biblia – konkrétabban az Ószövetség – idevágó fejezeteit és elsősorban Mózes tragikus történetét.

A bibliai fonal később sem szakad meg. Egy másik krónikából arról értesülünk, hogy Álmos éppenséggel Attila… ükunokája volt, vagyis mindössze négy nemzedék választotta el őt a hun királytól! Hogy ezenközben hová veszett el több száz (!) év, azon senki sem akadt fenn. De mert Attila őseit is levezetik ezen krónikában, kiderül, hogy Attila ősapja nem volt más, (harmincnyolc nemzedékkel előtte), mint… a bibliai Noé!

Most ne merüljünk bele olyan apróságokba, hogy akkoriban az emberek elég rövid ideig éltek, a legtöbben a harmincötöt sem érték meg. Hogy a harmincnyolc nemzedék e szerint hány évszázadra volt elég, ne is firtassuk. A dolog legendás volta nyilvánvaló. Ezért aztán az Álmos feláldozásáról szóló „hírt” sem tekinthetjük másnak, mint puszta kitalációnak.

Nem tudjuk, miféle nagy büntetéstől akart megmenekülni a nép, amikor úgymond feláldozta vezérét az istenek, a halál oltárán. A világ más részein is megesett ilyesmi, de ott nem magát a királyt ölték meg ilyenkor, hanem egy helyette kiválasztott „bűnbakot”, egy helyettest. Az volt ám az igazi áldozat, hiszen szegény semmiről sem tehetett.

Álmos uralkodása idején az addig meglehetősen laza szövetséget alkotó hét törzs egyesült. Hogy Álmost afféle igazi királynak ismerték-e el a vezérek – tehát akinek hatalma öröklődés útján még a halála utáni időkre is kiterjed – nem tudható. Igazából még a ma olyannyira elismert és emlegetett 896-os „honfoglalás” sem történt meg, vagy ha igen, nem úgy. Hiszen a magyarok – tudjuk más nemzetek krónikáiból – már az 830-as évektől kezdve folyton kalandoztak a mai magyar területeken és azoktól nyugatra is. Már akkoriban harcoltak a kabarokkal, és eljutottak Bécs városáig. Minden adat, amivel azokból az időkből rendelkezünk, összefüggéstelen, egymásnak ellentmondó vagy olyan gyér, hogy időpontok és időtartamok megállapítására nem is használható.

Több krónikás írta, hogy Álmosnak Ungvár környékén kellett meghalnia, „mert nem léphetett be Pannóniába”. E félmondat ellenére a történészek feltételezik, hogy vagy betegség vitte el, vagy egy besenyőkkel vívott csetepatéban sebesült meg – mindkettő lehetséges és reális feltételezés. Tény, hogy még életében átadta a hatalmat fiának, Árpádnak.

Aztán jött a bevonulás Árpád vezetésével. Ismeretes itt az a fogás, amellyel a honfoglaló magyarok becsapták Szvatoplukot, az itt élő morvák (szlovákok?) vezérét. Aki azt hitte, földművelő parasztnépek érkeznek keletről és örült, hogy a gyér saját lakosságot mintegy „feldúsítva” művelik majd a termékeny földet. Az az érzésem, a „fehérlovas trükköt” bevető magyarok mai utódainak nincs sok okuk emlegetni ezt a történetet, még inkább nem ajánlatos ezt valami pozitív dolognak tartva idegeneknek mesélgetni, könyvekben leírni… Valójában egy piszkos trükk volt csupán, amely sajnos akkoriban persze nem csak a magyarokra volt jellemző. A honfoglalás „jogi oldala” ily módon tehát egy csalás útján jött létre, és mint a jogban tudható, a csalárd módon szerzett haszon vagy birtok vagy jövedelem törvényesnek el nem ismerhető…

De hát valószínűleg ez, és így történt. Körülbelül 220-280 ezer magyar és nem magyar – harcosok, nők, gyerekek, rabszolgák stb. vegyesen – vonultak be a Vereckei-hágón és más utakon. Voltaképpen nem kizárólag önszántukból jöttek, hanem mert az ellenséges népek kelet felől egyre nagyobb nyomást gyakoroltak rájuk, valósággal űzték-hajtották őket napnyugat irányába.

És egyszercsak itt voltak. Ezen a területen egy ideig biztonságban lehettek, az esetleges támadások veszélye és az idegen nyomás megszűnt. Letelepedhettek, földet művelhettek, bár ez utóbbihoz nem volt nagy kedvük. Mint afféle nomád nép, inkább a ragadozó madarakhoz voltak hasonlatosak: a folytonos hódítás, az ellenség űzése, a lecsapás és szabadrablás volt az életelemük, ezért éltek és haltak. „Pannónia”, vagyis Magyarország akkoriban csak egy újabb támaszpont, egy újabb állomás volt a kalandozások útján. Korántsem látszott még számukra olyan véglegesnek, utolsó állomásnak, ahogyan ezt ma, ezeréves távlatból visszatekintve hisszük. Ha tehették volna, egy idő után nyilván tovább vonulnak nyugat felé egész pereputtyukkal és készleteikkel, minden mozdítható vagyonukkal, hogy közelebb legyenek a könnyen és gyakran kirabolható gazdag nyugati tartományokhoz.

Őseink meglehetős anarchiában éltek.

Ezt akkoriban szabadságnak nevezték és hitték azok, akik irtóztak mindenféle függőségtől. Még a magyarnak magyartól való függőségétől is, természetesen (ez sokakban máig fennmaradt…). Ezért egy központi hatalom kialakulásáról még nem lehetett beszélni. A hét törzs letelepedett az ország hét vidékén, a magukkal hozott idegeneket is letelepítették, de azon túlmenően jó ideig eszükbe sem jutott, hogy ezen az állapoton változtatni kéne. A törzsfőnökök élet és halál urai voltak.

Persze amikor már a földet is művelni kezdték, szükség volt valamiféle együttműködésre a törzseken belül és kívül is. A férfiak, ha hadra foghatók, épek, egészségesek voltak, minden tavasszal elmentek hadakozni és csak a nyár végén, vagy ha nagyon messze jártak, ősszel tértek haza. Általában kevesebben, mint ahányan elmentek – a hiányzók elestek – de elég sok foglyot is hoztak magukkal. Elsősorban a szlávokat, oroszokat támadták akkoriban, majd a rabszolgákat eladták a római birodalom kereskedőinek, akiket persze nem engedtek be az országba. Inkább maguk vezették el a foglyokat távoli kereskedelmi pontokra.

Az akkori idegen krónikások, köztük olykor egy-egy magas állású személy (mint például maga a bizánci császár) is leírta a magyarokat. A dicséretek általában a tömeges viselkedésre, a hadrendre, a katonás fegyelemre, a bátorságra vonatkoztak – de mi azért nézzük meg a negatív tulajdonságainkat is. Van miben válogatni. Mert például azt is írták, hogy a magyarok rejtegetik igazi szándékaikat, sőt nemcsak barátságtalanok az idegenekkel szemben, de megbízhatatlanok is. Ami magyarul annyit is jelenthet, hogy esküszegők, akik bármit megígérnek, de semmit sem teljesítenek. Tehát semmi szín alatt nem szabad megbízni bennük…

Azt is írták őseinkről, hogy ha pénzről, kincsekről van szó, akkor telhetetlenek és mohók. Ha valahol aranyat, ezüstöt látnak és remény van annak „elzsákmányolására”, nem néznek se esküt, se ígéretet, se írott szerződést, csak a kincsre törnek.

Visszatérve a közigazgatásra és a belső „szabadságra”, ősi szokás szerint a magyarok két királyt választottak maguknak. Persze, igazából ezek nem királyok voltak, csak afféle „főbb főnökök”. Az egyik volt a kende, a másik a gyula. A kende vezette a népet a háborúmentes időszakokban, mondhatni afféle polgári uralmat valósított meg, és persze ő volt a főnök akkor is, ha nyaranta a hadra fogható férfiak lementek kalandozni (értsd: rabolni, gyilkolni, gyújtogatni, kincseket és rabszolgákat szerezni). A gyula pedig a hadakat vezette, ő volt tehát a militáns réteg főnöke. Ha a sereg hadba indult, ő vezette őket ki és be, majd amikor hazaértek, a gyula egyelőre visszaadta embereit és a fölöttük gyakorolt hatalmat a kendének. Egészen a következő hadba vonulásig.

Tehát ez is arra utal, hogy volt valamiféle igény egy felsőbb vezetésre, amely összefoghatta a hét törzset.

Álmos, aki nem érhette meg a magyarországi bevonulást, igen öreg ember volt. Ezt onnan tudjuk, hogy már nemcsak a fia, Árpád, de unokája, Levente is felnőtt férfi volt, aki a hadak egy részét vezette. Ily módon szokatlanul hosszú ideig élhetett (az akkori időkhöz képest), egyes történészek hetven évesnek becsülik őt a halála pillanatában, de ez alighanem túlzás. A férfiak akkoriban korán nősültek, korán lettek apák és a nagy többség korán is halt. A tizenhét-tizennyolc éves apák nem számítottak ritkaságnak (aminthogy a tizennégy, tizenöt éves anyák sem), ily módon valakinek már harmincöt-negyven évesen unokái születhettek és a legidősebbek már akkor kész férfiak és harcosok voltak, amikor a nagyapa elérte az 57-60 évet.

Nem valószínű, hogy akkoriban tudatosan törekedtek volna egy dinasztia kialakítására, mégis így alakultak a dolgok. Álmos, Árpád, Levente és így tovább – egy vérvonal, egy család volt, és a férfiak mind előbb fiatal hadvezérek, majd apjuk halála után vezetők lettek. A katonai hadvezéri cím mellé megszerezték a törzsfőnökök fölött álló „kende” címét is. Erre utal a régi kifejezés, a „vezérlő fejedelem” is. Mert fejedelem – értsd: törzsfő – szinte bárki lehetett, aki egy-egy nemzetségen belül valamire vitte, akár származása révén is, és bírta a többség rokonszenvét. De „vezérlő”, vagyis olyan, akinek a fontosabb események vagy bajok idején mindenki engedelmeskedett, értelemszerűen csak egy volt és többen nem is lehettek. És mivel ez a vezérlő fejedelem is nemzett fiakat, egyértelműnek és kézenfekvőnek tetszett, hogy azt vette maga mellé hadvezérnek, majd az lépett az ő örökébe – miközben mellette már nőttek az ő fiai és azok közül kellett kiválasztania a következő hadvezért – vagyis az utódot a „vezérlő” csak képzeletben létező trónjára.

A törzsek persze nem mindig rajongtak a vezérlő fejedelmért, nem is mindig tisztelték azt. Nagyobb bajok esetén megérezték az összefogás szükségességét, ám ennek ellenére sokszor kitörtek a hámból. Árpád után szétesőben volt ez a nagyfejedelmi hatalom, különösen azért, mert az ő fiai közül is több meghalt még Árpád életében. Számos viszontagság után és árán azonban a „dinasztia” megőrizte a hatalmat. Végül is Solt fia Taksony került vezető pozícióba és az ő fia volt Géza, aki már jobban szerette volna összefogni a magyarokat.

Ami nem volt könnyű feladat, valljuk be. Az efféle pusztai emberek, akik szabadon kóborolhattak az ázsiai és európai sztyeppéken, önfejűek és szabadságszeretők voltak. Ami együtt járt azzal is, hogy nehezen ismertek el maguk fölött más akaratot is. Embere persze válogatta, nyilván itt is születtek alattvaló-természetűek, de a többséggel nehéz volt bánni. Csatában, ha nagy zsákmányra volt kilátás, még csak-csak össze lehetett őket hozni és adott időben és helyen egységes cselekvésre ösztönözni. Különben a rablóhadjárataik sem sikerültek volna.

De békeidőben más volt a helyzet. Nyilván a többséggel nehéz volt megértetni, hogy ha az engedelmességnek nincs semmi tétje, akkor miért lenne rá szükség egyáltalán…? És persze felmerült a gyanakvás is: X. vagy Y. miért akar főnök lenni? És ráadásul ha akadt néhány törtető akarnok, aki nagyon is átlátszóan tört a hatalom felé, az csak ismét ellenérzéseket ébresztett az engedelmességre amúgy sem hajlamos többség szemében. Béke idején egyszerűen nem látták szükségét annak, hogy állandóan, nap mint nap legyen egy főnök, aki folyton rájuk figyel és bármikor bármibe beleszólhat. A törzsek főnökeit is csak azért tűrték el, mert azoknak korántsem volt olyan hatalmuk, mint a „vezérlő fejedelemnek”.

Ma már vannak olyan felvilágosult történészek, akik kerek-perec megírják: a Géza idején a Kárpát-medencében élő népnek sem az eredete, sem a nyelve nem volt egységes. Vagyis búcsúzzunk el attól a mítosztól, hogy a Vereckei-hágón át 896-ban bejött pár százezer magyar, egymás között szaporodtak és mind magyarul beszéltek… Éppen ellenkező a helyzet: nem csak Vereckénél jöttek be, nem csak akkor, hanem már régebben is jártak itt, sőt sokan nyilván le is telepedtek, nem egységes nép volt, hanem különféle szedett-vedett csoportokból állott, nem volt egységes vezetése és nem is lehetett, mert nem ismertek el semmilyen központi hatalmat maguk fölött. Csak abban értettek egyet, hogy ha rabolni indultak, összeálltak és arra az időre alárendelték magukat valamelyik nagytekintélyű vezérnek, de amikor hazafelé jövet átlépték a határt – a „gyepűt” – máris mentek a maguk feje után, viaskodtak, esküt szegtek, veszekedtek és ha kellett, egymást is gátlástalanul legyilkolták. Akkoriban minden nép ilyen volt, miért lett volna másféle a magyar, vagy „magyar” …?

Még azt is bevallhatjuk, hogy igazából ez az egész magyarság – alig száz évvel érkezése és letelepedése után – már szétesőben is volt. Ha nem történik semmi, talán már ötven évre sem lett volna szükség és az egyes nemzetségek alaposan összekapnak, szétválnak útjaik. Mert akik azt hiszik, hogy Vereckénél egy egységes nemzet érkezett a Kárpát-medencébe, az nagyot téved. Sőt, annak fogalma sincs az akkori magyarok társadalmi szerkezetéről.

A valóság az, hogy ezeket az embereket szinte semmi sem kötötte egymáshoz. Az egy helyről jött, egy nyelvet beszélő nemzetségeken belül nagyobb volt az összetartó erő, mint az egyes nemzetségek közötti kohézió. Már ha ilyen egyáltalán létezett. Ha tehetik, egyes nemzetségek elszeparálták volna magukat a többitől, vagy elvándoroltak volna tovább. Könnyen lehet, hogy a következő évszázadok alatt belevesztek volna az olaszok, szlávok, bajorok stb. soraiba és nyomtalanul felszívódtak volna bennük. De különböző okokból itt maradtak, egy tömegben és hamarosan inkább egymáshoz kezdtek hasonulni, majd összekovácsolódtak.

Aztán jöttek a sokkhatások – a németek rájöttek, hogy a magyarokkal is el lehet bánni, kitapasztalták taktikájukat és hamarosan alaposan elverték a tavasz beálltával szinte már „menetrendszerűen” érkező következő rablócsapatot. Ettől kezdve azok a német tartományok és városok, amelyek évről évre sarcot fizettek, nehogy a magyarok ismét lerombolják, felgyújtsák birtokaikat, országukat, városaikat – felbátorodva szembeszálltak velük. Elképzelhetetlen, milyen sokkot gyakorolt ez a magyarokra. Nem is mentek egy ideig nyugatra, csak délre Itáliába és keletre Bizáncba. Persze várható volt, hogy ott is kiismerik magukat rajtuk. Mert hát őseink bizony nem voltak túl találékonyak, az egyszer kigondolt megoldásokat részesítették előnyben egészen addig, mígnem valamelyik ellenség a fejükre koppintott.

Ezenközben szinte minden évben voltak belső lázadások is. Az, hogy akkoriban éppen Géza volt a fejedelem, aki igyekezett uralni az összes magyart, messze nem jelentette azt, hogy az alattvalók is egyetértettek Géza eme szándékával. Így aztán a spontán módon kialakult dinasztia soron következő tagjának éppen elég baja volt itthon is, nemcsak külföldön. Nyugatra nézve azt látta, hogy a kereszténység által összekapcsolt ottani népekben valamiféle szolidaritás alakult ki, ráadásul erősödő birodalmak kezdenek alakulni, amelyek hamarosan erősebbek lesznek, mint a magyarok nyaranta „túrára” induló kis csapatai. Egy-egy nagy vereség és veszteség már szinte előrevetette baljós árnyékát.

Ugyanakkor itthon is folyton lázadoztak, hol az egyik, hol a másik törzs, nemzetség, csoport vagy réteg volt elégedetlen valamivel. Szinte magától adódott, hogy az ország is felvegye a kereszténységet és mintegy „átálljon” a nyugati táborba. Nem jelentett ez árulást, legalábbis politikai értelemben. Hiszen nem volt keleti meg nyugati tábor. A magyarok még igazi államot sem formáztak, nemhogy létezett volna egy mai értelemben vett „ország”. Csak egy terület volt, ahol erőszakkal letelepedtek a magyar törzsek, mindegyik gondosan vigyázva a maga területét, és ennyi, nem több. Nem tartoztak olyan keleti blokkba, katonai vagy politikai csoportosulásba, amelyet el kellett volna árulniok vagy hagyniok azért, hogy átlépjenek a nyugati tömbbe.

Persze az árulás fogalma mégis felmerült. Hiszen aki új hitet vesz fel, egy teljesen más, szokatlan és idegen vallást fogad el, az ugyanakkor elhagyja azt a másikat, az addigit, az ősit, és lám, máris ott volt az újabb ok, vagy ürügy, amire hivatkozhattak a Gézával és a központosítása ötletével szembenálló törzsek.

Azonban az új ellen küzdő erők emberükre találtak. Az Árpád-dinasztia akkori vezető képviselője keményen nekilátott kiépíteni a központi hatalmat – nem az ő hibája, hogy azt csak a fia tudta befejezni, sőt talán még ő sem teljesen. Géza több vonalon is komoly ellenállással találkozott. Elsősorban vallási tekintetben. Persze ne higgyük, hogy ez egy vallásháború jellegét öltötte magára. Az „ősmagyarok” elsősorban nem azért keltek ki magukból, mert régi hitük helyett egy újat kellett felvenniök és ez valamiféle lelki zavart, frusztrációt okozott volna nekik. Nem is tudtak olyan sokat a keresztény hitről, hogy elegendő érvük vagy ellenérzésük lett volna vele szemben. Más volt a baj: az új hittel együtt idegenek lepték el az országot. Ahogyan századokkal később Latin-Amerikában, Afrikában, Ázsiában történt: előbb jöttek a papok, aztán a kereskedők, a legvégén a katonák. Ez utóbbiak néha fegyverrel a kézben…

Ehhez nem fűlött az „ősmagyarok” foga, ami talán érthető is. A műveltebbek látták, hogy kereszténységből is kettő van, az egyik Róma, a másik Bizánc felé tekint és bizony nem mindig értik meg egymást. Felmerült a veszély, hogy a magyarok is két keresztény részre szakadnak – az erdélyi és déli területeken nőtt Bizánc befolyása, nyugaton meg Rómáé.

Géza különböző okokból a nyugati kereszténységet, a latin eredetűt, vagyis Rómát választotta. De azért udvarában tovább éltek a pogány szellemek, sőt volt egy érdekes jelenet ebben a korszakban, amit nyugati források jegyeztek fel. A már ideszivárgó, itt megbízást kapott keresztény papok egyszer megkérdezték Gézát a királyi udvarban, hogy miért áldoz még mindig a régi isteneknek is, ha ő maga már áttért a keresztény hitre – Gézánk vállat vont és azt felelte:

– Elég gazdag vagyok ahhoz, hogy két istennek is áldozzak.

Ami érthető felháborodást váltott ki a nyugati jövevények között, hisz ők ilyesmit – ezt a logikát, ezt a gondolkodásmódot – sem elképzelni, sem elfogadni nem voltak képesek. Mint látható, a régi hit erősen élt még. Ha maga a fejedelem (király) is így gondolkodott, miként érezhettek mások, szerte az országban? Nyilván minden este meggyújtották valahol a régimódi áldozati tüzeket és nem feledték a Turul-mítoszt. Amely voltaképpen az ázsiaiakra oly jellemző totemimádat volt.

Gézának azért is nehéz volt lemondania a régi hitről, mert ott ő mint vezérlő fejedelem egyben a vallási közösség feje is volt. Egyszerűbben fogalmazva: nemcsak a világi, de a hitbeli hatalmat is bírta. Főpap volt, hivatalból. Ám amikor áttért a keresztény vallásra, ezt le kellett vetnie és többé nem is álmodozhatott róla, hiszen a keresztény egyházban a vezető a római pápa volt, vidéken pedig a püspökök jelentették a legfőbb egyházi hatalmat.

Azt hiszem, elég sokáig tartott ez a kettősség. „Odafent” a hivatalos emberek, a fejedelem és udvara áttért a keresztségre, templomokat emeltek és ismeretlen nyelven (latinul) imádkoztak, nyírott fejű, furcsa nőies ruhát (csuhát) viselő férfiak jelentek meg, kik papnak mondották magukat és alig tudtak magyarul, merthogy idegen földeken születtek az istenadták. „Odalent” pedig csak az lett keresztény, akinek kedve volt hozzá, vagy hivatala, rokoni kapcsolatai, egyéb kényszeres dolgok erre ösztönözték. Az egyszerű emberek nagy többsége meg nem törődött mindezzel, a régi isteneknek áldoztak és szerintük így volt kerek a világ.

Mígnem aztán erősebb szelek kezdtek fújdogálni, mert valami történt „odafent”.

Olyan fejedelem került a legfelső helyre, aki nem könyörgött, nem kukoricázott, aki odacsapott, ha úgy érezte szükségét. És aki komolyan vette apja, Géza szándékát. Amit a fejedelem elkezdett, azt az első király is folytatni akarta. Méghozzá sokkal szélesebben, gyorsabban és végérvényesen.

Ezt az embert Istvánnak hívták.