Nemere István

Az Árpád-háziak története

Szentek és kalandorok

II. KÖTET

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

EPUB ISBN 978-963-387-525-4

MOBI ISBN 978-963-387-526-1

TARTALOM

1. Egy daliás „görög” a magyar trónon

2. Nők, szentek, árulók

3. Amikor még a kövek is sírtak…

4. Élet a romokon

5. Harcosok és emberrablók

6. Királyi szerelmek, királyi fogság

7. Kaland, ármány, árulás

1. Egy daliás „görög”
a magyar trónon

Esküszegők és csalók kora

Kissé vissza kell mennünk az időben, hogy onnan startoljunk az 1172-es év nagy eseményéhez. I. Géza és Eufrozina királyné második fia volt Béla, aki még az utolsó évtized villongásai előtt került ki az országból. Béla 1148-ban vagy 1149-ben születhetett, nem tudjuk bizonyosan. Később – a két ország szövetségének zálogaként (magyarosabban fogalmazva: afféle főúri túszként) már szinte gyermekként kivitték Bizáncba. Szülei egyetértésével kellett itthagynia gyermekkora színhelyét, hogy egy tőle teljesen idegen, szokatlan és hatalmas birodalomban éljen azután.

Elmondható, hogy őt is feláldozták a politikai oltárán, mint a legtöbb királyi család leánygyermekét, akit idegen uralkodókhoz adtak feleségül. Béla fiú volt, mégis – politikai okokból – idegenben kellett élnie már nagyon korán. Mint kisgyermek még nem vehetett részt a korszak nagy belvillongásaiban. Gyermekként apjától megkapta a horvát-dalmáciai hercegséget, de ez inkább csak jelképes hatalom volt.

1163 őszén az akkor tizennégy vagy tizenöt éves kisfiút egy politikai alku keretében Bizáncba küldték. Meglehetősen kockázatos vállalkozás volt ez az egész egyezség, de úgy tűnt, lehet rajta nyerni. Mánuel bizánci császár azt ígérte, Bélához adja lányát, Máriát és ha neki már nem születik fia, akkor a magyar férfi kerülhet Bizánc trónjára. A nagy trónkövetelők időszakában, a belvillongásokat megelőzendő a magyar külpolitika érdekét szolgálta már az is, hogy amíg Béla ott van Bizáncban, a kelet-római birodalom utódhatalma nem fenekedik Magyarországra és nem avatkozik bele ügyeinkbe. És látszott rá esély, hogy a király második fia majdan sokat segíthet a magyaroknak, ha netán csakugyan trónra kerül Bizáncban.

Béla hát kiskamaszként került Bizáncba, ahol ottani szokás szerint másik nevet adtak neki (el nem tudták volna viselni, ha valaki közöttük él „barbár” névvel…). Bélából tehát Alexiosz lett, ám a házassági terv nem jött be. Mánuelnek később mégis szült fiút a felesége, ezért aztán megváltozott az alaphelyzet. Máriát nem is adták „Alexioszhoz”, de a császár továbbra is úgy vélte, hogy terveiben támaszkodhat rá.

Mánuel éppen olyan esküszegő volt, mint a kor többi uralkodója – beleértve a magyarokat is – és ha a pillanatnyi érdeke úgy diktálta, egyetlen másodperc alatt köpönyeget fordított, régi esküje helyett újat tett, hogy alkalmas időben majd azt is megszeghesse. Így volt a következő években a magyar trónkövetelő István támogatásával is – hol mellette állt minden tekintetben, hol meg „ejtette”, hogy aztán egy idő után ismét mellé álljon. Mindezzel természetesen a magyar politikai helyzet befolyásolása volt a célja, olykor nem is sikertelenül ügyködött.

Azt is beszélték, hogy 1172-ben az esztergomi várban meghalt István királyt ő tétette el láb alól. Mármint a császár. De meg kell vallanunk: a magyar urak akkortájt azt is suttogták, hogy Bélának lett elege a bizánci életből, mihamarabb szeretett volna visszajönni. Az utolsó évben egyszerre több király is megfordult a magyar trónon, a viszonyok eléggé zűrzavarosak voltak. Hát megmérgeztette bátyját, Istvánt, aki 1172. március 4-én csakugyan eléggé gyanús körülmények között halálozott el.

Ám ne siessünk annyira előre. Béla-Alexiosz tehát a bizánci udvarban nőtt fel, megtanult görögül és meglepően magas, majdnem 190 centiméteres férfi lett belőle. Az ilyenre mondogatták akkoriban, hogy igazi dalia. A tizenöt éves gyereket Bizáncban nagy pompával és tisztelettel fogadták, a császár még egy külön rangot („deszpotész”) is kitalált számára – a lényeg persze nem az elnevezés volt, hanem az a tény, hogy a birodalomban közvetlenül a császár után a második személy, mondhatni társ-uralkodó lett belőle. Az ügyekbe persze nem folyt bele, ez egy külfölditől furcsa is lett volna.

Amikor a házasság Máriával nem jött létre, közben Béla szépen felnőtt lett, hát Mánuel császár talált neki egy „helyettesítő” feleséget. Mármint a saját lányát helyettesítendő, egy főúri származású fiatal hölgyet kerítettek. Aki különben régóta élt az udvarban és a fiatalok látásból ismerték is egymást.

Bélának nem voltak túl jó kilátásai. 1169-ben megszületett a császár fia, aki – mit tesz a véletlen (?) maga is az Alexiosz nevet kapta. Ekkor felbontották Béla jegyességét Máriával, elvették tőle a deszpotészi rangot. Másfél év sem telt bele és a csecsemő-Alexiosz már a császár hivatalos trónörököseként szerepelt minden iratban. Hivatalosan is annak nyilvánították. Béla csak magában kesergett Mánuel szószegésén.

Viszont mielőtt idáig fejlődtek volna a dolgok, Mánuel máris intézte Béla házasságát. Az új asszony Ágnes lett. Ágnes – itteni nevén, ki tudja, miért: Anna – antiochiai hercegnő volt, félig francia származású, a császárné közeli rokona, eredeti nevén Chatillon. A vidéki fejedelemnő egy francia kereszteslovaghoz ment feleségül és ebből a házasságból született az „éjfekete hajú, világszép leány” – mint egy görög krónikás őt szavakkal ábrázolta az utókor számára. Valószínűleg ugyanabban az évben született, mint Béla. Viszont azt is egy görög krónikástól tudjuk, hogy a lány – illetve akkor már asszony – 1172-ben, amikor sajátos kenyértörésre került a sor és Bélának választania kellett, továbbra is Bizáncban marad-e és éli ottani, lényegében „semmilyen” életét – vagy hazamegy és a magyar trónra ül, Anna ez utóbbit tanácsolta neki. És talán nem csak azért, mert ő királyné szeretett volna lenni. Béla számára is jobbnak tartotta, ha az egy jóval kisebb, mégis saját országot ural és nem egy idegen császár kegyelméből létezik csupán. Aki ráadásul ismert szószegő, így megbízni benne nem lehet.

Persze Mánuel a helyzetet látva maga is úgy vélte jónak, ha Alexiosz visszatér eredeti hazájába. Nem volt kétsége afelől, hogy a fiatalemberbe Bizánc már elég mélyen beleverte gyökereit, így az örök időkre hajlamos lesz engedni a görögöknek. Ismeri nyelvüket, szokásaikat, belekóstolt a mérhetetlen dicsfénybe, pompába és gazdagságba. Mánuel biztos volt abban is, hogy mostantól kezdve Bélán keresztül végre csakugyan uralhatja a Balkán fölötti államot és ezáltal a Balkán mintegy két tűz közé szorul. A hatalma ellen örökké lázadó szerbek, albánok és más népek végre nem lelnek megértésre, sőt segítségre a magyar urak és uralkodók között.

Így hát nemcsak pártolta az ötletet, hogy Béla azonnal induljon haza, hanem még jelentős hadsereget is adott melléje. Talán ennél is fontosabb, hogy több zsák aranyat is kivétetett a bizánci kincstárból. Ezzel az arannyal egyfelől sikerült megvásárolniok sok magyar főúr helyeslését és tevőleges támogatását, másfelől Mánuel szokásos zsarolási módszereit sem hagyta ki. A hadserege ismét felsorakozott a déli magyar határ mentén. Nem csinált az a sereg semmit – csak ott volt. Mindenki tudhatta Magyarországon, mi a császár kívánsága: hogy Béla kerüljön a trónra. És ha csakugyan őt koronázzák meg Székesfehérvárott, akkor az a sereg szépen elvonul, hazamegy – de semmiképpen sem lépi át a határt. Ám ha az urak mégis ellenkeznének és nehézségeket támasztanának, bizony a bizánci sereg bármelyik percben elindulhat észak felé.

Azt is beszélték akkoriban, hogy Mánuel egy kicsit tartott már ettől a langaléta magyartól. No talán nem az életét féltette, de okkal sejthette, hogy lennének vele gondok, hiszen folyton csak mellőzték és egy sértődött úr bármikor lázadást vagy palotaforradalmat is szervezhet, avagy más módon tör borsot „jótevője” orra alá. Tudjuk, hogy Bélának volt pénze, voltak ismeretségei, némi befolyása. De most, amikor felmerült a lehetőség, hogy otthon uralkodhat, Mánuel megkönnyebbülten fellélegzett és a sok gondot okozó szövetségest inkább hazai trónszerzésében támogatta.

Persze Béla és Mánuel egyezséget is kötöttek balkáni ügyekben. Béla ígéretet tett, hogy sehol sem fogja keresztezni Bizánc érdekeit, éppen ellenkezőleg, vele szemben mindig barátként viselkedik. Valószínűleg megfordult a fejében, hogy ígérni könnyű, aztán majd meglátjuk. Hiszen Bizáncban az évek során éppen elég esküszegést, pálfordulást látott már ő is.

Már 1172 április végén, május elején hazaért – mégis, csak a következő év januárjában koronázták királlyá! Ennek alapos okai lehetnek. Más királyokat nemegyszer ugyanazon a héten koronáztak meg, amelyen elődjük eltávozott az élők sorából. A történészek ma – egyéb adatok híján – arra következtettek ebből, hogy volt ellenállás Bélával szemben. Annál is inkább, mert itthon élt végig az öccse, Géza, akit ismertek és aki „magyar” volt, szemben a „görög” Bélával.

Attól tartottak, ez a király ott a messzi Bizáncban már alaposan elgörögösödött, innen a ráragasztott és sokáig levakarhatatlan melléknév. Az anyakirályné sem örült az új, idegen uralkodónak. Lukács érsek, aki mint politikai ellenálló és megbízható parafenomén (jövőbelátó) vált ismertté az utóbbi években, ő sem volt elragadtatva Bélától. Ő ugyanis az egyházat, a hitet féltette. Arra gyanakodott: a keleti rítusok oly mélyen hatoltak a fiatalember lelkébe, hogy ha hatalomra került, elterjeszti azokat itt is, méghozzá felülről, hatalmi szóval. És akkor a Rómához igazodó keresztény egyház szorult helyzetbe kerülhet Magyarországon.

Lukács annyira komolyan gondolta ezt a dolgot, hogy nem is volt hajlandó Béla fejére tenni a koronát. Ő volt az egyik, aki hangosan és nemegyszer nyíltan őt „görögnek” nevezték. Amivel természetesen arra céloztak, amire Mánuel császár is gondolt: hogy a fiatalember a lelke mélyén görögebb, mint amennyire magyar.

Lukács, mint hamarosan kiderült, nem volt egyedül e harcban. Igaz, az ellenpárt is támogatókat keresett, méghozzá egészen magas helyeken. Mikor Lukács sajátos „érseki sztrájkba” lépett, a magyar urak egy része levelet küldött a pápának és kérték, hogy ha már Lukács nem hajlandó a koronát Béla fejére tenni, hát a pápa őszentsége engedélyezze, hogy egy másik magyar főpap koronázza meg a királyt. Mondani sem kell, hogy ez Lukácsot mérhetetlenül felbőszítette. Már úgyis elterjedt róla (elterjesztették a „jótét lelkek”?), hogy szája leheletével mérgezi meg sorban a fiatal királyokat, különösen azok haltak meg gyorsan a közelében, akik a görögökkel voltak szövetségben…

Szövetségesekre talált. Például a nagyurak egy tekintélyes csoportja Gézát, Béla itthon maradt öccsét támogatta, és Géza és Béla anyja is – amikor választania kellett – nem a régen látott, Bizáncba elkerült fiát, hanem az itthon élőt támogatta (nem sokkal később ezért kellett aztán Eufroszinának közel-keleti száműzetésbe vonulnia).

Így már kezd érthetővé válni, miért tartott a királytalan időszak majdnem kilenc hónapig. Amikor volt is király, meg nem is volt. A pápa hajlott a Béla-párti urak szavára és rávette volna Lukácsot, hogy ha már „betegség vagy más ok hátráltatja, legalább mást bízzon meg a koronázással”, hogy szó szerint idézzük levelének kulcsmondatát. A pápa még egy tanácsot is adott: mielőtt erre sor kerülne, Lukács intézze el, hogy a király és az őt támogató főurak esküdjenek meg, és pecsétes okmányon aláírásukkal is igazolják, hogy emiatt a későbbiekben az esztergomi főegyházmegyének bántódása, kára nem esik…

Mint látjuk, az okos pápa még kiutat is kínált Lukácsnak azzal a célzással, hogy jelentsen beteget és akkor nem éri szégyen az egyházat, annak érsekét.

Ám Lukácsnak derogált a pápa is!

Egyszerűen semmibe vette „főnöke” tanácsát és továbbra sem volt hajlandó kilépni a patthelyzetből. No, Mánuel már türelmetlenkedett – nem kevés pénzébe került a hadat a magyar határon tartani, a több tízezer katona naponta rengeteg aranypénz ára élelmet, a lovak meg zabot fogyasztottak – és Béla volt a leginkább türelmetlen. De azért úgy tett, mintha máris ő lenne a király. Úgy viselkedett, olyan rendeleteket hozott. De még mindig volt benne annyi jóakarat, hogy megpróbálta rávenni Lukácsot a furcsa sztrájk befejezésére. E célból egy aranyszálakkal átszőtt értékes köpönyeget ajándékozott neki. No, több sem kellett az amúgy is izgága főpapnak! Rögtön árulást kiáltott – helyesebben szimóniával, egyházi személy korrumpálásával vádolta meg a királyt. Ezt ő égbekiáltó bűnnek tartotta és közölte: hiába próbálják őt megvesztegetni, csak kitart eredeti elhatározása mellett: koronázás márpedig nem lesz!

Ha nem ő, majd más – jutott erre az elhatározásra a Béla-párt és a kalocsai érsekhez fordult. Mint már nemegyszer a magyar történelemben, ezúttal is a kalocsai érsek koronázott. 1173. január 13-án, amely vasárnapra esett, meg is koronázták Bélát. Méghozzá pápai engedéllyel – vagyis a pápa, látva az engedetlenséget, nem állt Lukács mögé, sőt áttételesen így büntette őt.

Lukácsról már csak annyit, hogy eleinte duzzogott egy sort, aztán visszavonult a közélettől. Csak nyolc évvel később bukkannak fel róla híradások, amelyek arra engednek következtetni, hogy a simulékony görög diplomáciában tanultak alapján Bélának addigra sikerült őt megbékítenie. Béla nem haragudott rá, később hát ki is békültek és helyreállt közöttük az egyetértés.

Ezenközben azonban Béla öccse, Géza, aki olyan huszonhárom év körüli ifjú lehetett (bátyja pedig jó esetben is csak huszonnégy), lázasan támogatókat keresett. Miután bátyja fejére tehette a koronát, látnia kellett, hogy nincs már sok esélye, hát a legszívesebben külföldre nyargalt volna segítségért. De elkésett: bátyja, amint talpa alatt érezte a királyság szilárd és legális talaját, azonnal elfogatta őt. Anyjukat száműzte, öccsét börtönben tartotta, az ellene lázadt főurakkal is leszámolt.

Lukácsot azzal büntette – és ez fenomenális lelkületre vall Béla részéről – hogy egyszerűen… levegőnek nézte. Úgy tett huzamos időn keresztül, mintha Lukács érsek nem is létezne!

Ha közösen kellett valahol nyilvánosan szerepelniök, akkor a király úgy átnézett Lukácson, mintha az a legfinomabb velencei üvegből lett volna. Nem szólt hozzá és ha az tett valami gesztust feléje, nem vette észre. Ami ezzel együtt járt: nem vonta őt bele az ország politikai életébe, tanácsot tőle nem kért, hiszen szót sem válthattak, mert Lukács „nem létezett”. Ha pedig valahol egyházi főméltósággal kellett együtt szerepelnie a királynak, akkor Béla az őt megkoronázó és a pápa kedvencének szerepében tetszelgő kalocsai érsekkel együtt lépett fel. Aztán jött a többi lépés: Béla fiát, Imrét nem az esztergomi, hanem szintén a kalocsai érsek keresztelte meg, és a királyi családot is ez gyóntatta, nem pedig – ahogyan szokás volt csaknem kétszáz éve – az esztergomi érsek. Magától értetődően Béla ugyanígy mellőzte azokat az urakat is, akik koronázása előtt az öccsét támogatták. Azon meg senki sem csodálkozhatott, hogy a hívei ilyen-olyan jutalmakat kaptak hűségükért. A kalocsai érsek már nemzetközi fórumokon is képviselhette Magyarországot, az urak birtokokat és címeket gyűjthettek be.

Később persze, mint fentebb említettük, Lukács és a király kibékültek. Az érseknek nem is volt más választása, mert Béla kivételesen szívósnak bizonyult és a trónon összesen több mint huszonhárom évig ült!

Volt azonban még valaki, aki legalább ilyen szívós volt, és nem véletlenül, hiszen ugyanabból a vérből származott. Géza, az öcs. Akit Béla börtönbe zárt, de mint kiderült, a magas rangú foglyot aligha őrizték kellő szigorral. Vagy senkinek nem jutott eszébe, hogy esetleg meg is szökhet…? Mert már a következő évben ezt tette.

A családi dolgok meglehetősen bonyolultak voltak akkortájt. Béla apja meghalt, anyját száműzette, nagyobbik öccse, Géza börtönben volt, fiatalabb öccse, Árpád már meghalt. Egyik húgát férjhez adta Bizáncba, a másikat, Ilonát 1174-ben – amikor történetünk éppen éles fordulattal bonyolódik tovább – vette feleségül Henrik osztrák herceg fia, a mindössze 17 esztendős Leopold (magyarosan Lipót).

Természetesnek tűnt, hogy Géza, amint kijutott a rácsok mögül, azonnal lóra kapott és maroknyi hívével együtt osztrák földre, Henrikhez és fiatal sógorához, Lipóthoz menekült. Béla hamarosan üzent is neki, hogy adja ki öccsét, ki vétett a király ellen és börtönből szökött. De Henrik herceg és fia, valamint persze Henrik menye, Ilona nem adták ki Gézát. Béla igazán türelmes ember volt, másfél évig is várta a kiadatást. Igaz, közben azért népe szövetkezett az osztrák herceg ellen a csehekkel és 1176 nyarán sajátos újabb „nyugati kalandozásnak” lehettek fájó tanúi az osztrák falvak és városok lakói. Kétszáz év múltán ismét magyar hadak tűntek fel keletről, jöttek és pusztítottak könyörtelenül. Henrik egész birtokán felégettek minden falut és csak néhány nagyobb, megerősített város vagy vár tudott ellenállni, a többiek mind elpusztultak. Mint a krónikás írta, „a magyarok nem kímélték még a templomokat sem és megszámlálhatatlan prédát vittek magukkal”. Bizony a lábasjószágot lábon, az elfogott embereket pedig rabszolgaként, szíjra fűzve hajtották Magyarországra. Ahol – hadd hangsúlyozzuk ki ezt a többség által ma már ismeretlen tényt – még mindig javában dívott a rabszolgatartás intézménye. Bár például az egyház tiltotta, hogy keresztényeket ilyen sorban tartsanak (de a nem keresztények rabsága és kényszermunkája ellen nem emelt kifogást). Az Ausztriából idehurcolt emberek pedig nyilván kivétel nélkül keresztények voltak, mégis rabszolgák lettek hátralévő életükre. Mindez a két testvér viszálya miatt változtatta meg oly sok ezer vagy több tízezer ember életét.

A magyarok ráadásul – teljesen váratlanul – az év végén ismét betörtek és megismételték ezt a kis „kalandozást”. Mivel télen nem történtek hadjáratok, ez a csapás még inkább szokatlannak számított és a magyarok ismét nagy károkat okoztak.

1177-ben meghalt Henrik herceg, és Géza gyorsan továbbállt a cseh királyhoz, akit a német császár emberének hitt. Így remélte, hogy Prága csak egy állomás lesz a nyugat felé vezető úton. Hogy majd a cseh király kieszközli neki a német segítséget Béla ellen. Ám a cseh király az adott politikai pillanatban többre tartotta a magyar király barátságát és szövetségét, ezért simán vasra verette Gézát és hazaküldte Bélának…

Sajnos Sobieslav cseh király ennek a lépésének később trónja elvesztését köszönhette. Mert Frigyes német császár roppant mód feldühödött ezen az eljáráson. Már csak azért is, mert remélte, hogy Géza eljut hozzá és ürügyet ad a beavatkozásra Magyarországon. Erre a cseh király kiadta Gézát a magyaroknak… Dühében Csehországra támadt. Sobieslav rémülten kért segítséget Bélától, aki hangzatos jelszavakkal fel is vonult Csehországba. Örök hűséget esküdtek egymás országának a cseh királlyal – de ezt Béla hamarosan felrúgta. Hogy ő is esküszegő lett, nincs min csodálkoznunk. Szóltunk már arról, hogy ez akkoriban (is) teljesen normális dolognak számított.

Az első Frigyes-féle támadást még sikerült visszaverni, de a másodikat már nem – és éppen azért, mert abban Béla már nem vett részt. „Örök barátság és szövetség” ide vagy oda, a dolog nem izgatta különösebben és a német-római császárral sem akart többé ujjat húzni.

A cseh király – ki e történetnek csaknem jelentéktelen mellékszereplője – ezen ügy miatt tulajdonképpen földönfutóvá lett.

Ekkor már szorosabb őrizet jutott Gézának, aki aztán a következő tizenkét (!) éven keresztül nem is juthatott ki a börtönből. Az őt támogató urak is alaposan megjárták, az egyik ispánt például Béla megvakíttatta. Láthatta mindenki, hogy kemény ez a csaknem kétméteres dalia, ha nemcsak öccsével, de saját anyjával is leszámolt!

Attól kezdve nyugalom volt az országban. Egészen Béla uralkodásának végéig senki sem merte felemelni a szavát, jobbára még pisszenni sem bátorkodott senki a király akarata ellenére. Béla különben nemcsak a családtagokat tartotta kordában. Az egyik érsek szóban és nyilvánosan súlyosan megsértette őt – mire András őt is letette hivatalából, az érsekség vagyonát átfolyatta a kincstárba, és amikor egy másik főpap hasonlóan cselekedett, az is megkapta a magáét. Főpapokkal így már régen nem bántak el az országban, hát az egyház is csöndben maradt.

Azért Béla a „görögségéről” sem feledkezett meg. Amíg Mánuel élt (1180-ban halt meg), csakugyan semmit sem tett Bizánc ártalmára. Igaz, a hasznára is keveset. Ma már szinte hihetetlen, hogy magyarok harcoltak egy másik kontinensen – de bizony ebben az időben Mánuel csapatokat kért Bélától a kisázsiai törökök ellen, és meg is kapta őket. A tizenkettedik század vége felé tehát magyar (és vele szövetséges szerb) hadsereg vonult át Ázsiába azért, hogy a keresztény világ védelmében komoly harcokat vívjon a törökökkel, akik akkortájt már alaposan veszélyeztették a bizánci birodalmat. Például abban a háborúban is ők győztek és a magyarok is vert seregként tértek haza a messzi távolból.

III. Béla király alaposan kiépítette Esztergomot, legalábbis annak királyi részét. De minden egyéb módon is gondoskodott az országról, ezért általában jó emlékeket hagyott maga után. Mánuelhez tartó hűségesküje értelemszerűen csak a bizánci császár haláláig tartott. Alig jött meg a hír arról, hogy a császár meghalt, magyar hadak máris megindultak, hogy visszafoglalják a „görög Dalmáciát” és főleg annak tengerparti városait. Ez sikerült is.

Főleg azért, mert Bizáncban Mánuel halála után belvillongások támadtak és akkor, ott senki sem törődött azzal, mi zajlik a távoli határvidékeken. Ettől Béla vérszemet kapott és be is tört északról a birodalomba, elfoglalt néhány területet, köztük Belgrádot is – aztán később visszaadta e területeket.

Még távolabbi események is zajlottak akkortájt, amelyek kihatással voltak Európára is. Az arabok győzedelmeskedtek a Közel-Keleten, elfoglalták Jeruzsálemet, megdöntötték az ott létrehozott keresztény lovag-államot – Béla apósa, Raymond Chatillon is ott esett el. Európában nagy megütközést keltett, hogy a Szentföld ismét a pogányok kezébe került. Nem csoda, ha mind többen beszéltek egy nagy, végre mindent eldöntő háborúról. Ehhez persze egy addig sosem látott méretű keresztes seregnek kellett volna átkelnie a Földközi-tengeren, hogy eljusson a Szentföldre.

De még Magyarországon maradva, Bélának volt néhány „húzása”, ami ma már így utólag nem nyeri el tetszésünket. Már csak azért sem, mert az egyik esetben például közönséges csalásról volt szó. Imre fiát pápai segítséggel az aragóniai király lányával szerette volna összeházasítani. Aragóniában a tervezett örömapa – az ottani király – szerette volna tudni, milyen anyagi helyzetben van apatársa, Béla…? Nos, erre készült egy máig fennmaradt lista, amelyben a magyar király akkori összes birtoka és jövedelme szerepel. Lehet, hogy Aragóniában ezt elfogadták és nagyon gazdagnak hitték a magyar királyt, így annak fiát, Imrét is – ám mi tudjuk, hogy a lista hamis. Enyhén szólva torzítva mutatja be a király vagyonát. Sokkal gazdagabbnak ábrázolja Bélát és ezáltal a fiát is, mint amilyenek a valóságban voltak.

Mellesleg egy másik listán Béla nem átallotta becsapni magát a… pápát is! Ezen meg a magyarországi egyházfők bevételeit mutatta ki jóval kisebbnek a valóságosnál. Ezzel elérte, hogy évről évre kevesebbet kellett Rómába elküldenie, mint amennyi járt volna a pápának. Mellesleg ez az egyetlen ilyen listánk az egész Árpádházi-korszakból. Mert Béla már hangsúlyt fektetett arra, hogy minden ügynek maradjon írásos nyoma. Megkövetelte, hogy az intézkedéseket, törvényeket stb. jegyezzék le és irattárba tegyék. Aztán amikor az uralkodása elején összeveszett Lukács érsekkel, az esztergomi káptalan pap-írnokai főnöküket követve szintén sztrájkoltak és a kancellárián egyetlen irat sem készült – nos, Béla ebből is tanult. Hamarosan olyan kancelláriát hozott létre a királyi udvarban, amelyben ugyan akadtak papok a világi írnokok mellett, de ezeket az egyházi személyeket kivette a főpapok hatalmából. Csak neki tartoztak engedelmességgel és ha a királyi udvar felkerekedett és utazni indult, akkor az írnokok egy része a szükséges felszereléssel is szekereken ment vele.

1188-ban a már említett szentföldi események hatására szerveződni kezdett egy össz-európai keresztes hadjárat. Ez volt az utóbbi száz évben a harmadik, amely Magyarországon átvonult. Ráadásul neves nyugati királyok is elszánták magukat a harcra. A jelek szerint tehát ez végre egy komoly vállalkozás volt, ámbár – talán a résztvevők egynémelyike is sejtette – nem sok sikerrel kecsegtetett. De hát egyszer már sikerült a pogányt kiverni a Szentföldről, sőt ott egy keresztény államot is kialakítani…

Az öreg német császár, Barbarossa Frigyes is eljött a magyar földre, és a sokféle nemzetiségű had 1189. május 31-én, szerdán lépte át a határt. Az egyik jövevény később feljegyezte, hogy Magyarországon, egy vásárban látott először… tevéket. Az idegen had szerencsére fegyelmezetten vonult végig a Duna mellett, Esztergomban pedig a király fogadta őket – immár akkor a második feleségével.

És itt eljött az idő, hogy beszéljünk Béla magánéletéről, házasságairól is.

Már volt róla szó, hogy Bizáncban egy Anna nevű, félig francia származású közel-keleti hercegnő lett a felesége. Aki különben igen szép nő volt, ezt minden forrás egybehangzóan állítja. Nyilván keleties szépség lehetett, hiszen a haját például igen feketének írják le.

Első gyermekük még Bizáncban született és „görög hitű valék”, mint írták – de aztán Magyarországra érve megkeresztelték őt ismét, immár a nyugati keresztény formulák betartásával. A királyné a jelek szerint elég sokat tartózkodhatott Veszprémben, mert sorra ott szülte a következő gyerekeket. 1175-ben szülte Margitot, aki később bizánci császárné lett. A harmadik gyermek az 1176-ban született Endre (András) volt, aki később magyar király lett. Aztán született még egy fiú, akinek neve vagy ismeretlen, vagy benne van a többi gyermek neve között elrejtve – nem tudható. Némely forrás szerint csak ennyi gyermekük volt, mások említenek még egy Konstancia nevű lányt is – ő később a cseh király felesége lett. Megint mások pedig felsoroltak egy Salamont, egy Izsákot és egy ismeretlen nevű lányt is.

Mindenki értékelte, hogy Chatillon Anna (Ágnes) ilyen sok gyermeket szült, mert így biztosítva volt az Árpád-háziak továbbélése. Ha III. Bélának nem születik gyermeke (fia), akkor már azokban az években megszakad a családi ág uralma.

Olybá is vehetjük, hogy a következő több mint száz évre Anna lett a „dinasztia anyja”. Minden ezután következő Árpád-házi király valamilyen módon tőle és Bélától eredt.

Annával jól megvolt Béla, végső soron csak annyit tudhatunk azonban, hogy 1184-ben vagy azon év körül valamikor meghalt. Nyilván valamilyen betegség végzett vele. És bár Béla később másodszor is megnősült, végakarata az volt, hogy első felesége mellé temessék. Ez arra utal, hogy jól megvoltak egymással. Anna mindössze harmincöt évesen halt meg. Mellesleg a budai Mátyás-templomban rejtőző közös sírjuk átvészelte a történelmi hányattatásokat. 1967-ben fel is bontották a sírt és mindkettejük csontjait kutatók vizsgálták meg. Béla csakugyan 189 centiméter magas volt (Anna viszont mindössze 161) és mindkettőjük teljes fogazata ép volt, ami manapság sajnos már aligha történhetne meg (Béla negyvennyolc évesen halt meg – egy mai, ilyen korú férfi fogai már legalább felerészben tönkrementek, vagy hiányoznak.) A tudomány szédületes fejlődésének köszönhetően a férfi csontvázból megállapították, hogy Béla király az AB vércsoporthoz tartozott. Ugyanakkor a nyolcszáz éves női csontváz „elárulta” a kutatóknak, hogy Anna összesen hétszer szült és hogy a sok terhesség miatt csontritkulásban szenvedett.

Miután Anna meghalt, Béla még ereje teljében lévő férfi volt és vagy dinasztikus, vagy politikai okokból most egy aktuálisan uralkodó királyi családból szeretett volna feleséget kapni. És ez sikerült is. Az új feleség két évvel később Capet Margit, Fülöp Ágost francia király nővére lett. Igaz, az új asszony nem volt már lány, előzőleg a francia király legidősebb fiának felesége volt, de huszonnyolc évesen gyermektelenül megözvegyült.

Béla jól beszélt franciául, nyelvi akadály hát nem volt közöttük. Talán más korlát sem. Margit első nagyobb, mindenképpen nemzetközi szereplése a már említett 1889-es májusban volt, amikor Barbarossa Frigyes és az össz-európai hadak vonultak át Esztergomon. Margit királynő nagy ajándékot adott a császárnak (egy négy helységre osztott luxus sátrat), és mintegy mellékesen arra kérte férjét, hogy engedje szabadon immár tizenkét éve fogságban tartott öccsét, Gézát. Bélának kapóra jött a kérés, mert már ő is szerette volna valamilyen ürüggyel szabadlábra helyezni öccsét. Hát megeskette Gézát, hogy soha, semmilyen körülmények között nem tér vissza Magyarországra és az itteni politikai élettől távol tartja magát. Az természetesen szent esküvéssel fogadta mindezt. Akkor szabadon engedték, Frigyes gondjára bízták, aki magával is vitte őt Keletre. Még itt Óbudán is tárgyalt Bélával, aztán néhány napig Csepel szigetén vadászgattak együtt az ősz, öreg császárral (aki erről az útjáról már nem tért vissza élve Európába, Ázsiában halt meg). Géza később Bizáncban vetett horgonyt, ahol Jánosnak (Jóannésznek) nevezték el. Megnősült és gyermekei születtek, de sem neki, sem az utódainak soha nem volt köze Magyarországhoz.

Margit, miután 1186 augusztusában elhagyta Párizst – ez a házasság Európa-szerte nagy meglepetést keltett – már soha többé nem látta meg a „fény városát” (bár azt jóval később nevezték el így) Margittal együtt nem csak a trubadúr költészet, de a francia nyelv, különféle szakemberek is érkeztek Esztergomba és egyáltalán Magyarországra. Béláról tudnunk kell, hogy valóságos szerelemmel vette körül a csinos asszonyt, a kedvéért még a királyi palota fűtésrendszerét is átalakította, télen ne fázzon asszonya.

A Szentföldnek, mint láttuk, elég sok köze lett az Árpád-háziak eme családjához. Nem csak Béla anyja hunyt ott el, de a felesége is. Margit ugyanis férje halálát követően nagy bánatában nem haza, Franciahonba indult, hanem előbb egy nagy szentföldi zarándoklatra. 1197 nyarán indult és hosszú szárazföldi és tengeri utazás után a mai Haifa kikötője mellett szállt partra – de oda már hordágyon vitték ki, mert súlyos betegségbe esett. Ott is halt meg – hogy testét hol temették el, nem tudható.

A keresztes had szerencsésen átvonult Magyarországon és ezúttal nem okozott gondokat. Más, belső és külső gondok azonban voltak. Előbb Halicsban, vagyis keleten az orosz területeken indított Béla háborút, majd Velencével tűzött össze, ezt több hadjárat követte. Míg Velence ellen az 1190-es évek elején Bélának sikerült diadalt aratnia, egy másik balkáni hadszíntéren, a szerbek ellen veszített. Igaz, itt lényegében a szerbek ürügyén igazából Bizánccal volt nézeteltérése. Később kibékültek a császárral – de Béla továbbra is azon munkálkodott, hogy felszabadítsa a bolgárokat a bizánci uralom alól, amit természetesen maguk a bolgárok is kívántak, de ez akkor nem jöhetett létre.

Béla jó ideje elintézte a trónöröklés rendjét is. Húszegynéhány éve alatt jutott ideje erre is. Imre fiát kétszer is megkoronáztatta a nyomaték kedvéért, világos volt tehát, hogy őt tekinti utódjának. Mivel nem sokkal halála előtt Béla még azt is elvállalta a pápa unszolására, hogy vezet egy nagy keresztes hadjáratot a Szentföldre, majd érezvén betegségeit és közeledő halálát, erről kénytelen volt lemondani – második fiát, Andrást bízta meg ezzel. Úgy gondolta nyilván, hogy ezzel a lépéssel csökkentheti a két fiú közti kétségtelen, szinte tapintható feszültséget is. Megbízta hát Andrást, a másodszülöttet, hogy ő vezesse a keresztes hadjáratot apja helyett, ehhez elégséges jövedelmet, birtokokat és a kincstárból készpénzt is biztosított Andrásnak.

Aztán Béla 1196 áprilisában meghalt. Mivel senki előtt nem volt kétséges, hogy Imre lesz az utóda, hát a fiatalember hatalomátvétele rutinszerűen, gondok nélkül zajlott le (egyes források szerint egy nappal apja halála előtt, vagyis amikor már nyilvánvaló volt, hogy Béla haldoklik). Imre ekkor huszonkét éves volt, ami abban az időben már normális férfikornak számított, sokan ilyenkor már régen családapák voltak nemcsak a magasabb körökben, hanem az alsóbb társadalmi rétegekben is.

Koronázással sem kellett foglalatoskodni, hiszen Imrét az apja már nyolc éves (!) korában megkoronáztatta magyar királynak, később meg horvát-dalmát hercegnek is. Mellesleg nem volt túlságosan népszerű, bár királyi méltóságát – különösen az első időkben – senki sem vonta kétségbe. Vagy ha valaki, egyelőre gondolatban – az az öccse, Endre-András volt.

Imréről minden történetírónk szinte azonosan emlékezik meg. Ki finomabban, ki durvábban bírálja is – mindamellett elismerik értékeit. „Imre nem rendelkezett olyan különös képességekkel, mint az apja” – írja az egyik és így folytatja: „Szenvedélye nem a teológiai vagy jogi tanulmányok lettek, hanem – régi ősei módjára – a vadászat. Nem mintha uralkodói teendőivel nem törődött volna, sőt, minden erejét a királyi tekintély megóvására fordította… De ami korábban magától értetődő volt, arra neki már nagy erőt kellett fordítania” (Dümmerth).

„Mindkét testvérben megvolt a bátorság, az ambíció, az uralkodni vágyás, de Imrében ez komolyabb, magyar természettel párosult. /…/ Imrében nem volt meg az a nagy intellektuális erő, amely atyjában és negyedízi nagybátyjában a forró vér kitöréseit zabolázta, a helyzethez képest mérsékelni tudta volna. Kitört az belőle, néha elementáris erővel, de aztán megint lecsillapodott és nemesebb természete felszínre került. Mert amily bizalmatlan volt haragjában, szintoly hajlandó volt másban is feltenni azt a nemesebb vonást, amelyet önmagában érzett” (Pauler).

„El volt telve méltósága tudatával és ehhez képest emelkedett lelkű, minden magasztos iránt lelkesedő. De a nap kérdéseivel megbirkózni nem tud, türelmetlen, meggondolatlan elhatározásaiban, tetteiben” (Marczali).

Mint láthatjuk tehát, ma azt mondaná rá egy pszichológus: „ambivalens egyéniség”. Pedig feltehetően nem volt több benne a kettősség, mint bármelyikünkben – huszonkét éves korában…

Ugyanakkor Endre fantáziadúsabb, bátrabb, költekezőbb fiatalember volt, aki élvezte az életet, ugyanakkor belőle sem hiányzott az ambíció. Az ígéretek betartása nem volt erős oldala. Például a hagyomány szerint apja halálos ágyán magához hívatta és ott eskette meg, hogy elmegy helyette a Szentföldre harcolni a pogányok ellen – amit András-Endre szépen meg is ígért, pedig nyilvánvaló volt, hogy esze ágában sincs teljesíteni. Attól sem jött izgalomba sem akkor, sem később, hogy Béla az ígéret nem teljesítése esetére apai átkot helyezett kilátásba…

Talán érdemes megemlíteni, hogy szinte mint minden király halála után, így most is elterjedt, hogy Bélát megmérgezték. Voltak is „jelöltek” a mérget beadókra, néhányan azt feltételezték, hogy éppenséggel András „sürgette meg” ily módon a sorsot. De ez sohasem igazolódott be, sőt a dolog nagyon is valószínűtlennek tetszik.

Mindenesetre a helyzet hamar megváltozott, mert Béla meghalt, Imre azonnal király lett, András pedig ott áll egy csomó vagyonnal, birtokkal, és pénzzel, de a teljesítésre váró ígérettel a nyakában. Egyelőre nem döntött, különféle ürügyekkel elhárította a honi bajtársak sürgetését, akik valami okból máris indultak volna arra a távoli kontinensre, hogy a sivatagban vesszenek szomjan vagy vad bennszülöttek nyilaitól essenek el – egyik halálnem sem csábította a magyar herceget. Egyelőre élvezte és költötte a pénzt. Mindketten jártak vadászni, de Imre ebben sem volt jobb – egyszer csaknem odaveszett, amikor lova levetette, de a kengyelbe akadt lábánál fogva húzta maga után. András csak nevetett bátyján, hisz még testalkatát tekintve is olyan volt, mintha ő lett volna az elsőszülött: magasabb, erősebb volt bátyjánál és főképpen bátrabb. Néha a vakmerőségig is elmerészkedett. Egyelőre csak a vadászatokon mutatta ki bátorságát, de sejteni lehetett, hogy hamarosan átmerészkedik az élet egyéb veszélyes területeire is.

Ám érdekes módon végül is a következő évben nem ő, hanem anyja, Margit indult a Szentföldre, miként azt fentebb már leírtuk. András előbb gondosan elmulatta az összes készpénzt, amit atyja hagyott rá, csak utána kezdett töprengeni azon, mit is tegyen ezután?

Már Béla alatt látható volt, hogy az urak abban reménykednek: a központi királyi hatalom mellett valamelyik királyfi – és hogy melyik lesz az, nekik teljesen mindegy volt – saját hatalmi központot épít ki mint herceg. Hogy lesz még egy olyan hely az országban ahol valami leeshet számukra, legyen az cím, rang, birtok, kinevezés, egyéb juttatás. Már Bélára is nyomást gyakoroltak ez ügyben. Könnyen lehet, hogy halála előtt két évvel ezért adta fiának a dalmát-horvát hercegséget is. Az urak talán nem kifejezetten lázadni akartak, csak keresni az ügyön.„A tűz közelében ülők minél nagyobb előnyökre akartak szert tenni” (Kristó-Makk).

A két fivér közötti viszonyt tehát ezek az urak is rontották. A békességnek már a következő évben vége szakadt.

Főleg azért, mert András pénze elfogyott.

Meglehetős szemtelenséggel öccséhez fordult és pénzt kért tőle, amit Imre természetesen megtagadott. Akkor András részt kért az országból, mondván, hogy ő is ugyanannak a Bélának a fia, neki is járna ebből az országból egy rész, ha nem is a legnagyobb. Természetesen Imre ezt is megtagadta. De akkor Andrásban már dolgozott a történetírók által is említett „ambíció”. Valamint dolgoztak a régi és újabb barátok, akik folyton tüzelték a fiatalembert, ne hagyja veszni a jussát!

1197 végén aztán András a fegyvert, amit a Szentföldön kellett volna forgatnia, minden ellenérzés nélkül fordította saját fivére ellen. Az öcs elég tekintélyes csapattal vonult fel a báty ellen, ráadásul egy stájer hercegi rokontól is kapott némi katonai segítséget. 1198-ra idáig fajultak a dolgok, hogy az öcs állt győzelemre és Imre kénytelen volt átengedni öcsének a Dráván túli területeket, gyakorlatilag Horvátországot és Dalmáciát.

A fejezet címében említettük az esküszegőket és csalókat – nos, András mindkettő volt egyszerre, de ez akkortájt senkit sem zavart különösebben. Minden korban szinte minden európai országban megesett az ilyesmi – az uralkodóházak, a dinasztiák afféle „üzemi balesetként” kezelték a hatalomért összevesző királyfiakat, a trónkövetelőket, sőt olykor a trónbitorlókat is.

Egy érdekes vetélkedő indult meg ekkor a két fivér között, amelyben András volt a kezdeményező és Imre a második, az utánzó. András úgy viselkedett a horvát és dalmát, valamint néhány kisebb, szerbektől elhódított területen, mintha ő lenne ott az egyetlen uralkodó. Királyi címet viselt, rendeleteket adott ki, birtokokat osztogatott – különösen az egyháznak, például a zágrábi püspökségnek, hogy az mellette álljon. Vitéz katonáknak, még ha azok jobbágyok is voltak, nemesi címeket és birtokokat adományozott.

Imre meg pontosan ugyanezt tette, mint aki fél lemaradni mögötte. Mint aki fél attól, hogy hívei elpártolnak tőle, a gazdag urak a még nagyobb ígéretek fejében András mellé állnak, a szegények is otthagyják őt, ha nem ad nekik eleget. Így aztán a „tűz közelében élő” urak elérték, hogy ők csak gyarapodtak, a „két király” meg egyformán szegényedett…

Egy újabb év elteltével aztán Andrásnak ez sem volt elég. Valóságos összeesküvést szervezett a hozzá hű urakkal, hogy Imre hatalmát megdöntsék. Imre elég későn vette észre, hogy saját udvarának fő tisztségviselője, a nádorispán is András pártját fogja és minden bizalmas intézkedésükről, tanácskozásukról azonnal értesítést küldött az ellenlábasának… Három főpapot is sikerült az esküszegő Andrásnak a maga oldalára állítania. A helyzet komoly volt és nem sok hiányzott, hogy Imre akár a fogát is itt hagyja egy orgyilkos merényletben, vagy nyílt csatában.

Imre hívei révén kezdett átlátni a szitán. Érezte és látta már, milyen hálót fontak köréje és ebből megpróbált kitörni. Bizalmasan megsúgták neki – máig nem tudni, kicsoda? – hogy a váci püspök, bizonyos Boleszló (nyilván szláv eredetű személy, eredetileg Boleszláv) egyike a legfőbb összeesküvőknek, sőt afféle titkos levelezési központot működtet a püspökségben. Imre azt is megtudta, hogy a püspök a kincstárában tartja az addig érkezett és elküldött levelek másolatait (rossz ötlet volt „Boleszló” részéről, meg kell hagyni). Aki talán azért őrizgette a másolatokat, hogy adott alkalommal megzsarolja velük Andrást? Vagy nagyobb birtokot kapjon tőle, ha az kerülne hatalomra…?

Így vagy úgy, a történet itt valóságos középkori krimibe megy át. Miközben a pápa rég tudomást szerzett az egész sötét testvérharcról és sorban küldözgeti az intelmeket Andrásnak, nehogy fellázadjon törvényesen uralkodó bátyja ellen, „kivel összeköti őt az anyaméh”, és különben is, haladéktalanul induljon a Szentföldre – András fittyet hányva a pápa utasítására, hatalomra tör. Már belekóstolt abba a mákonyba, amit uralkodásnak neveznek. Amikor Horvátországban és a tengerparton azt tehetett, amit akart – akkor eldöntötte, hogy kell neki az egész ország és ezt a szándékát Imre ellenében is megvalósítaná. Emberei szerte járják az országot, pénzt gyűjtenek Andrásnak, híveket és fegyvereseket toboroznak a következő összecsapáshoz.

Minderről Imre is tud és 1199. március 10-én döntő lépésre szánja el magát Kisebb kísérettel villámgyorsan Vácra lovagol, ott meglepi a püspököt, katonái körülveszik az egyházi kincstárt. Bemenni nem tudnak, mert a vasalt ajtó erősen védelmezi az értékeket. A kulcs a püspöknél van. Az események ettől kezdve egyre sebesebben peregnek, vészjóslóan.

A király összehívja az egyházi embereket, köztük a püspököt is és követeli, nyissa ki a kincstárat. A püspök vonakodik, „szabódik”, ürügyeket keres és nem engedelmeskedik. Ezenközben közeledik már az alkony. Újabb királyi katonák érkeznek, az erőfölény vitathatatlan, de Boleszló abban bízik, hogy ha múlik az idő, valami majd csak történik… Amikor aztán a türelmét vesztett Imre bement a templomba – a kincstár a sekrestyéből nyílott – és ismét fennhangon követelte az ajtó felnyitását, Boleszló végleg megmakacsolta magát. Nagyon bízott abban, hogy egy ilyen vallásos hitben nevelkedett király, mint Imre, csak nem mer kezet emelni egy püspökre? Tehát továbbra is megtagadta a kulcs átadását.

Ráadásul úgy viselkedett, ahogyan csöppet sem volt diplomatikus. A saját emberei előtt szégyenítette meg a királyt, nem engedelmeskedett neki, sőt amikor az ismét a kulcsot követelte, a püspök intésére paptársai szent énekeket kezdtek előadni. Ezzel elnyomták a király hangját is… Mindenesetre a püspök zsoltárokat énekelt és úgy fohászkodott segítségért az Úrhoz, mintha valamiféle aljas haramiák törtek volna be a szentélybe. Ez újabb sértés volt a király ellen. Az a bizonyos „cérna” egyre vékonyabb volt, egyre közelebb a szakadáshoz.

Ha Boleszló azt hitte, a király nem fog erőszakhoz folyamodni, nagyot tévedett. Imre mellesleg nem is tehetett mást. Mihez kezdett volna, ha András győz és őt elűzi az országból? Ő is megszokta már az uralkodást, ő is érezte azt a bizonyos részegítő mákonyt. Semmiképpen sem akart engedni, ráadásul biztos volt benne, hogy ő és csak ő Magyarország törvényes uralkodója, András pedig egy szemtelen bitorló, aki jogtalanul tör a trónra. Mindez erőt adott Imrének.

A fiatal király nem bízta katonáira a dolgot. Berohant az ájtatosan éneklő papok közé, megragadta Boleszlót és kifelé rángatta a csoportból. A püspök próbált ellenkezni, de elvágódott és a földön maradt. Imre megragadta a csuháját és maga után vonszolta a kőpadlón – senki sem mert eléje állni. A király saját kezűleg vitte a papot a katonáihoz és talpra állítva, a fegyveresek közé lökte. Boleszló fogoly volt és már nem tehetett semmit, a további ellenkezés még komolyabb reakcióval fenyegetett, ezt látnia kellett a fiatal király dühtől eltorzult arcán.

A kincstár kulcsa előkerült, az ajtó megnyílt, Imre berohant és persze a besúgó igazat mondott – ott voltak az összeesküvők levelei. A király pedig, ha már úgy is ott volt a kincstárban, elkobzott sok értéket, büntetésül. (Amiért később a püspök nem átallotta őt feljelenteni a pápánál és kártérítést követelni…)

A helyzet immár világos lévén, a krimi véget ért és kezdődhetett a testvérháború.

Érdekes módon nem a csatamezőn zajlott le az első ütközet, hanem ismét egyházi téren. Boleszló fivére, aki meg váradi püspök volt és az egyházi érzelmek megsértése nélkül kijelenthetjük, hogy nagy gazember volt ő is (valamilyen megvesztegetési ügyben volt enyhén szólva dicstelen szerepe, és átállt ő is András oldalára). Boleszló foglyul ejtése miatt kiközösítette Imrét a keresztény egyházból!

Súlyosbította a helyzetet, hogy a pápa is emiatt molesztálta őt, de Imre azt üzente vissza Rómába, hogy „árulást még püspöknek sem engedhetek meg”. Ezzel maga ellen fordította a pápát, közben itthon meg kellett küzdenie a kiközösítéssel járó népszerűségvesztéssel, amely kis híján hatalomvesztésbe ment át. Szerencsére ekkor a pápát valaki felvilágosította, hogy mi is történt a magyaroknál. III. Ince eddig is mindig az idősebb fivér mellett állt és elítélte annak öccsét megalapozatlan trónköveteléséért. Most felháborodva értesült, hogy a püspök-testvérpár a trónkövetelő oldalára állt és többé nem védelmezte őket.

Végül is vatikáni közvetítéssel létrejött egy béke a két királyfi között. Andrást megerősítették horvát-dalmát „trónján”, de az addiginál kisebb jogkörrel, és pápai utasításra el kellett (volna) mennie a Szentföldre. A pápa visszavonta Imre kiközösítését.

De ezenközben mégis csak kitört a harc. A Balatontól nem messze, Szemes és Lelle között ütközött meg a két sereg, ahol bizony Imre királycsapatai győztek. András hívei közül sokakat levágtak, a trónkövetelő öcs szégyenszemre kénytelen volt stájerországi rokonaihoz futni. Csak arra nem számított, hogy Imre a nyomában lesz és mivel üzenete ellenére nem adták ki az öccsét, hát ezeket az osztrák tartományokat is végigrabolta, pusztította.

Bár maga Imre is megígérte, hogy elmegy öccsével a Szentföldre – ezt a fogadalmat csak addig tartotta érvényesnek, míg együtt mehettek volna el. Ez most már kútba esett, ehelyett az élet zajlott tovább. Imre több balkáni hódító háborúba kezdett, előbb a szervek, majd a bolgárok belügyeibe avatkozott be meglehetősen csúnya módon, amelyre persze senki sem kérte. Kihasználta azt a helyzetet, amiben ő maga is volt – a szerb trónért folytatott testvérharcban az egyik trónkövetelő mellé állt a másikkal szemben persze azért, hogy területeket hódítson meg.

Ami a magánéletet illeti – Imre kétségtelenül művelt ember volt a kor igényeinek megfelelően. Apja., Béla annak idején egy tanult olasz szerzetesre bízta neveltetését, ki latinul is megtanította és jogot, teológiát és egyebeket oktatott a fiatalembernek (András is hasonló neveltetést kapott).

A források nem egyeznek arra nézve, vajon melyik évben nősült meg Imre? 1198 és 1200 között történhetett a dolog. Pápai közvetítéssel Európa túlsó végéből, az Ibériai-félszigeten elterülő Aragóniából szerveztek neki feleséget. Aragóniában – mondani sem kell talán – nem sokat tudtak a vad és távoli és barbár Hungria-ról, vagyis Magyarországról. Csak arra emlékeztek még, hogy tízegynéhány évvel korábban milyen nagy feltűnést keltett szerte a kontinensen, hogy a francia udvar oda adta férjhez Margitot. Ezzel körülbelül véget is ért egy művelt nyugat-európai udvaronc tudása erről az országról.

Konstancia 1180 körül született mint II. Alfonz aragón király lánya, így tehát a házasságkötés idején tizennyolc-tizenkilenc, esetleg éppen húsz éves lehetett. Ha a pápa nem áll ki a magyar Imre (Emericus, Henricus, Enrique) mellett, akkor aligha jön létre a házasság. Mellesleg nem csodálkozhatunk, ha Imrének rossz tapasztalatai voltak a politikai okokból tartott eljegyzésekkel kapcsolatban. Nyolc éves volt, amikor apja Barbarossa Frigyes hatéves kislányával jegyezte el, akit sohasem látott. Tizennégy éves volt, amikor apja a második feleség, Margit egy rokonát, a fiúnál tizenöt évvel idősebb bizánci hercegnőt akarta összehozni vele – akit szintén soha nem látott, de talán jobb is. Az is egy pápai házasságszerzés eredménye lett volna. Bár mint a fennmaradt okirat bizonyítja, a nevezett, csaknem harminc éves hölgyet semmiképpen sem lehetett már leánynak avagy szűznek nevezni és ezzel maga a pápa is megbékült. Ő mindenesetre semmi kivetnivalót sem talált abban, hogy egy tizenhárom alig múlt gyerekhez egy huszonkilenc éves nőt akarjanak feleségül adni. Ettől a házasságtól különben – a jegyesség éveken át érvényben volt, ezalatt Imre szépen felnőtté serdült, a bizánci hercegnő pedig… hm… finoman szólva mind érettebb lett – csak apja halála mentette meg Imrét. Első dolga volt felbontani az eljegyzést!

Ami mellesleg nem volt olcsó mulatság, mert a hoppon maradt és a jelek szerint időközben anyagilag is tönkrement hölgyemény bepanaszolta Imrét a pápánál és kárpótlást követelt „szétfoszlott reményeiért cserébe”. A hölgy akkor már igencsak benne járt harmincas éveiben és mivel vagyona sem volt jelentős, biztos lehetett benne, hogy a kutya sem kéri meg a kezét – innen a pénzügyekben tanúsított állhatatossága. Egészen haláláig tekintélyes összeget követelt magának éves bontásban, ráadásul valamilyen nagy jövedelmet hozó birtokot is szívesen a nevére vett volna Magyarországon avagy bárhol Európában, mint jelezte. Úgy tudjuk, a fiatal magyar király inkább fizetett – a szabadulás nem volt olcsó mulatság.

És most itt volt a harmadik táv-jegyesség. Imre érthető módon eleinte idegenkedett a dologtól és talán feltette a kérdést magának: „Mibe fog ez nekem kerülni…?” Akkoriban a nagy távolságok, a veszélyes és kényelmetlen utazási körülmények miatt az ilyen diplomáciai házasságok résztvevői a legritkább esetben ismerték egymást személyesen a házasság előtt. Nagyon nagyokat lehetett bukni, már ami a másik országban a menyasszonyra váró életszínvonalat illeti, de éppen ilyen kérdéses volt az utolsó pillanatig a vőlegény vagy a menyasszony külseje. Néha festőket küldtek egymáshoz, de azokat a helyszínen általában megvesztegették, hogy szebbnek fessék meg a férfit vagy a nőt, így ebben a módszerben sem lehetett teljesen megbízni. Néha inkább a hűséges követek, akik végigszenvedték a hosszú utat oda-vissza, azok meséltek élőszóval a másik, a jelölt fizikai külsejéről, jelleméről. Még az is sokat számított, hogy a leendő feleségnek milyen széles a csípője, a medencéje (tud-e gyereket szülni), szűz-e még, nem kacér-e túlságosan, menstruál-e már, és igazából mennyi lesz a hozománya? Férfi esetében is felmerültek hasonló kérdések a nemi élettel kapcsolatban, ilyenkor attól tartottak a lányos háznál, hogy az illető valamilyen szexuális úton terjedő kórsággal „ajándékozza” meg a fiatal hölgyet.

Imre végül is engedett a pápai rábeszélésnek (a szerbeket és bolgárokat is ezen pápa stratégiai terveit teljesítendő támadta meg, hogy a nyugati keresztény világhoz csatolja őket, ami persze – mint tudjuk – hosszútávon nem járt sikerrel) és spanyolul kezdett tanulni. Franciául már mostohaanyjától megtanult.

Konstancia végre hosszú utazás után megérkezett Magyarországra. A két fiatal megtetszett egymásnak. Hat évig voltak férj és feleség (ha a házasságra 1198-ban és nem később került sor) és nem kellett csalódniok egymásban. Igaz, a sors nem volt túl kegyes hozzájuk. Konstancia egy fiút szült Imrének, aki azonban mindössze hat évig élt. A menyasszonnyal együtt trubadúrok is érkeztek a szép spanyol és dél-francia tájakról, valamint egy világszép udvarhölgy, akit egy Bánk nevezetű magyar úr vett feleségül (azonos azzal a hölggyel, akit a nemzeti drámánkban aljas kerítők visznek az ellenszenves idegen férfi ágyába, és máris kész a tragédia). Konstancia sokat tett a magyar nőkért, különféle alapítványokat tett számukra és iskolákat, betegápoló intézményeket alapított, sőt valami olyasmit is létrehozott, amit a mai szociális gondozás kezdeményezésének, „ősének” is nevezhetnénk.

A házaspárnak sok nyugalom nem jutott – Imre az együtt töltött évek során négy nagyobb háborút vívott külföldön, amikor huzamosabb ideig távol volt. Háromszor volt kénytelen összecsapni lázadó öccsével – egyszóval nem unatkozhatott azokban az években. Ráadásul a velenceiek rávették az Adriai-tenger mellett gyülekező kereszteseket, hogy támadják meg Zárát (Zadar) és vegyék el a magyar királytól – Velence számára. Esztergom panaszára a pápa nem lépett közbe sem ekkor, sem más olyan esetben, amikor nemzetközi porondon Imre húzta a rövidebbet. Sajátos „barátságuk” vagy szövetségük ettől azonban még folyamatosan tartott.

A kis László királyfi szépen nőtt, növekedett – szomorú végét még senki sem sejtette.

A pápa kibékítette a két vitázó fivért és András hazatérhetett az országba. Magával hozta Gertrúdot – igen, azt a nőt a Bánk bán-ból – aki a tiroli Meranóból, Meránból, egy nem sokkal korábban ott létrejött uralkodóházból származott. Akkor még senki sem sejtette, hogy az asszony született bajkeverő – eleinte olyan szende volt!

Négy lánytestvér közül ő vitte a legtöbbre, bár azok is külföldre kerültek, királyi, hercegi udvarokba. Gertrúd jutott Andrásnak, de erről majd akkor számolunk be, ha ő kerül a trónra.

Természetesen egyik hölgy sem járt rosszul. Imre két vármegye – hetven volt összesen akkor Magyarországon! – teljes jövedelmét feleségére íratta azzal az akkoriban nem szokatlan adalékkal, hogy ha neki valami baja esne – értsd: meghalna – a felesége Magyarországon maradhasson és e jövedelmeket továbbra is élvezhesse, míg csak él. Nem rajtuk múlott, hogy ez nem így történt.

A két fivér közti békesség csupán néhány esztendeig tartott. 1203-ban ismét kitört az ellenségeskedés. Még azt is csodálhatjuk, hogy András addig nyugton maradt, míg Imre külföldre járt háborúzni – hiszen egy puccsra, a trón elfoglalására nincs is ennél jobb alkalom! Vagy feladta volna…?

Dehogy. A hozzá hasonlók sohasem adják fel.

Imre is arra törekedett, hogy András – ha nagy késéssel is – de váltsa be végre az apja halálos ágyánál tett ígéretét és induljon el a Szentföldre keresztes háborút vívni a pogánnyal. András látszólag hajlott is a dologra, de ekkor a pénzszerzés újabb lehetőségét látta felmerülni és közölte: neki ugyan nincs annyi pénze, amennyi egy ilyen interkontinentális expedícióhoz szükségeltetik, tehát ha Imre kitart szándéka mellett és szeretné őt a Szentföldön látni, akkor járuljon hozzá a költségekhez. Sejthetően ebben a válaszban már benne rejlett Gertrúd is – több komoly történész feltételezi, hogy ez a nő erélyesebb volt, mint ismert három nővére, és erőteljesen hatott a férjére („Tetteiben néha férfias erő mutatkozott, csak családjával szemben volt mindig igazi nő, mert annak minden tagját igazi női gyöngeséggel szerette.”). Nocsak! Mintha ebből az derülne ki, hogy Gertrúd (régies formában: Gertrudis) igenis szerető, érző nő volt, akit netán csak egyes krónikások utólag „mószeroltak be” és festettek le kibírhatatlan intrikus némberként…? Vagy egyszerre volt mindkettő, ami nem olyan ritka a hatalomra került embereknél?

Andrásnak addig még nem volt fiúgyermeke, viszont a békétlen öcs előtt folyton ott lebegett a kis László, Imre fia, akit Konstancia szült neki. De mit törődött volna egyelőre nem létező saját gyermekével András, ha itt volt ő maga, ki önnön véleménye szerint igencsak alkalmatos volt a trónra? És ehhez még mindig csak huszonhat körül járt, bátyja pedig huszonkilenc lehetett.

András arra számított, bátyja halála vagy félreállítása esetén a főurak inkább azt az elvet ismerik el, miszerint az Árpádházban csak akkor ültetnek a trónra gyermeket, ha nincs kéznél egy kellően rokon felnőtt férfi. Nos, a kis páréves kölyökkel szemben itt volt ő, ereje teljében – kell-e ennél jobb király ennek az országnak?

András tudta azt is, hogy a pápára nem számíthat. Mivel német nőt vett feleségül, pont olyan bajor-osztrák családba nősült be, amelyik szemben állt akkortájt a pápai hatalommal. Ha tehát konfliktus lesz, akkor a pápa mindenképpen bátyja pártját fogja majd. Ez azonban nem tartotta őt vissza a cselekvéstől. 1203 nyár elején a déli részeken, Horvátországban sereget gyűjtött és megindult bátyja ellen. Aki szintén sereggel ment elébe, majd Varasd környékén megtörtént a… furcsa találkozás.

Az eseményt előszeretettel idézik a történészek, de még inkább a dicshimnuszok szerzői és a festők sem hagyták ki a jelenet ábrázolását. Tény, hogy ekkor Imre király hihetetlen bátorságról tett tanúbizonyságot. A két ellenséges tábor már egymás közelében állt, amikor is Imre merész lépésre szánta el magát. Letette fegyverét, egy pálcát vett kezébe, kísérőit pedig hátraparancsolva… egyedül sétált át az ellenséges táborba.

A régi görögökhöz méltó jelenet csakugyan megdöbbentette öccse táborát. Imre teljesen egyedül jött oda, eléjük állt és a krónikások szerint éles hangon, szinte kihívóan kiáltotta:

– Meglátom, ki merészel kezet emelni koronás királya ellen?

A jelenet csakugyan döbbenetes lehetett akkoriban. Ilyen még nem volt a magyar történelemben. Ha Imre arra számított, a döbbenet kitart egy ideig és nem esik baja – jól számított. Mert senki sem mert hozzá közelíteni. A primitívebbek nyilván azt hitték, hogy valami varázserővel rendelkezik a király – nyilván nem fogja a fegyver, ha már ide mert jönni közéjük. Imre pedig a váci püspökkel szemben már kipróbált fogást alkalmazta: megragadta bátyját, karjait hátracsavarta és kivonszolta a táborból. Annak katonái elhűlve figyelték az eseményeket. Andrást aztán az ő táborában alaposan vasra verték és egy közeli vár börtönébe hurcolták. Mondani sem kell, hogy ekkora szégyen láttán csapatai szétszaladtak, egymást okolva a bénaságért.

Imre összepakoltatta Gertrúdot és hazaküldte szüleihez, ahol érthető felháborodással fogadták az eseményt. Andrást később Esztergomba szállították erős őrizet alatt – a jelek szerint Imre jobbnak látta ott tartani őt, ahol szem előtt lehetett.

Viszont mivel András ilyen körülmények között már aligha vonulhatott el a Szentföldre, és a pápa Imrét is ugyanerre kérte – hát végül is a király engedett az unszolásnak. Legalábbis elvekben beleegyezett a dologba, bár nem tudta, kire hagyja az ország irányítását. Mellesleg jegyezzük meg: bizony sokkal kegyetlenebb is lehetett volna Imre, az akkori szokásokba és törvényekbe ez még „belefért” volna. Ahogyan Kálmán király kitolatta Álmos szemét, úgy ő is elbánhatott volna öccsével.

A szentföldi útra már nem kerülhetett sor. 1204 szeptemberében valamilyen kór hatalmasodott el Imrén. Akkoriban, az orvosi ellátás teljes hiányában voltaképpen még a ma nevetve átvészelt kisebb bajok is bármikor halálosak lehettek – csak az akkori emberek nagyobb ellenálló-képessége késleltethette a halált ideig-óráig. Sietett még megkoronáztatni kicsiny fiát, Lászlót, aztán a varasdi lépéshez hasonlóan ismét valami nagyon merészet határozott el. Betegágyához hívatta… Andrást! Az öcs egyenesen a börtönből jött, sietve vették le róla a láncokat és alighanem ő lepődött meg a legjobban, amikor az udvar döntéshozói előtt Imre arra kérte: halála után legyen fia gyámja és vigyázzon rá, míg felnő és uralkodhat!

Egy kétségbeesett ember kapkodott a szalmaszál után is – vagy Imre már nem is volt magánál? Mindenki elszörnyedve hallotta a döntést. Hiszen ez olyan, mint kecskére bízni a káposztát! Annak az embernek adni oda a fiát és annak virtuális hatalmát, aki ezért a hatalomért eddig már háromszor indított hadakat saját bátyja ellen? Gyanítom, a jelenlévők közül sokan nem is akartak hinni a fülüknek.

Mivel Imre ráadásul öccsét az ország kormányzójának nevezte ki (addig is, míg fia felnő és átveheti a hatalmat), azt kell mondanunk, hogy a nemes gondolkodás hatalmas adag naivsággal párosult. Persze vannak, akik úgy magyarázzák a dolgot: Imre igenis számító volt, és puszta számításból tette ezt a meglepő lépést. Így akarta ország-világ előtt erkölcsös életmódra, ígéreteinek betartására kényszeríteni addig oly engedetlen öccsét. András egyszerre két feladatot is kapott: a gyermek gyámja, és az ország kormányzója lett. Imre talán azt remélte, ily módon öccse kiélheti hatalmi vágyait, és talán őt is elviszi hamarosan egy betegség, de addigra a kis László talán kellően felnő és képes lesz már gyámok nélkül is vezetni az országot.

Így vagy úgy is történt – nem tudhatjuk – tény, hogy Imre 1204 november végén meghalt. Innentől kezdve ismét valóságos krimibe fordul a történet. Mielőtt András felocsúdott volna meglepő módon az özvegy spanyol nő, Konstancia lépett. Az alig huszonhat éves asszony nem sok esélyt látott arra, hogy ő is megússza élve a kialakult fura helyzetet, fiáról nem is szólva. Hát csak tavaszig várt, míg engedett az időjárás, az utak felszáradtak és kocsival járhatókká lettek. A legteljesebb konspirációban működött: a királyi vagyon egy részét egy baráti püspökség kincstárába helyezte el, majd kihasználva András távollétét a kisfiával, a magyar koronaékszerekkel és rengeteg pénzzel együtt nyugat felé indult. A vele barátságos püspökök és más főurak, kik annakidején Imrének tettek esküt, hogy fiát el nem hagyják, vele tartottak.

A menet nem túl gyorsan haladhatott, mert András, ki egyelőre csak mint királyi kormányzó és gyám szerepelt a rangsorban – úgy is, mint teljhatalmú kormányzó, előre üzent a határőrségnek. A gyepűk akkor is léteztek, sőt sajátos, komoly „határzárat” képeztek, amelyen ellenség nem hatolhatott át. Csak néhány „kapu” létezett a nyugati oldalon, ezeken kereskedőket, követeket, hivatalos személyeket, vagy akkortájt olykor nagyobb keresztes csapatokat engedtek át. A mosoni kapu is bezárult a menekülők előtt, de azok fegyverrel vágták át magukat és mielőtt komolyabb katonai erők érkeztek volna a helyszínre, sikerült osztrák területre menekülniök. Konstancia az egyik osztrák őrgrófhoz menekült, ki már régebben is gyakorta segítette Imrét öccse ellenében.

András tajtékzott. Felemás helyzetbe került. Kormányzói tisztének a kis László volt az indoka, aminthogy gyámi szerepe is ahhoz kötötte őt. Ráadásul a spanyol asszony elvitte a koronát és a kincstár egy részét… Gyorsan lefoglalta a másik felét, aztán kitalálta, hogyan tovább?

Egy dolog felől biztos volt: hogy ő jobb király lesz, mint Imre volt. Ez az egészséges (?) önbizalom uralta a férfit – és nekünk be kell vallanunk, igaza volt. Nem lehetett véletlen, hogy annyi viszontagság, háborúk, száműzetés, börtön árán is a hatalomért küzdött. Valami azt súgta neki, nagy király lesz, és hogy ért az uralkodás művészetéhez. Mi több, ahhoz is ért – mint majd látni fogjuk – hogy a hatalmat ügyesen és hasznosan ossza meg másokkal, ily módon majdhogynem afféle korai „alkotmányos monarchia”, uralkodó legyen.

De akkor még nagyon kezdő volt és eleinte bizony kapkodott. Egyet tehetett, hogy visszaszerezze uralma legitimitását: sereggel vonult volna Bécs ellen. Több küldöttséget is menesztett a későbbi császárvárosba és követelte a gyermek, a korona és a kincsek kiadatását – Konstanciára nem volt szüksége, őt futni hagyta.

Ám még mielőtt kenyértörésre és háborúra került volna sor, a gyermek László – ki végső soron csak névleg „uralkodott” három és fél-négy éves korában – 1205. május 7-én meghalt Bécsben. Hogy ez a halál véletlen volt-e, nem tudni. Granpierre K. Endre, aki szinte az összes Árpád-házi királlyal kapcsolatban azt állította, hogy megölték ezt is, azt is, sőt amazt is – már Imre királyt is orgyilkosság áldozataként ábrázolta a „Magyarok titkos története” – Királygyilkosságok c. könyvében. Szerinte nem kétséges, hogy valaki eltérítette Imrét a józan észtől, amikor az gyermekét és a hatalmát esküdt ellenségére, az öccsére bízta, és halála nem lehetett véletlen. Aminthogy alig fél évvel később a gyermek László is bérgyilkosság áldozata lett, nyilván megmérgezték – de maga is elismeri, hogy nemcsak bizonyítékok, de erre utaló jelek sincsenek.

Maradjunk tehát annyiban, hogy a kis László meghalt. Ezzel a nagy vita egyik tárgya eltűnt. Lipót bécsi herceg visszaadta a koronát is, a gyermeket hazahozták eltemetni, Konstancia pedig mehetett, amerre látott – így hát ez a kérdés váratlanul hamar és egyszerűen megoldódott. Ettől pedig András sokak szemében igazi problémamegoldónak, érett döntéshozónak – értsd: jó uralkodójelöltnek tűnt. Olyannyira, hogy azon melegében, még akkor május 29-én meg is koronázták. Hogy a férfiú alkalmas-e trónra, ezt akkor a jelek szerint senki sem vitatta. Árpád-házi volt, egy előző király fivére, egy másik nagybátyja, és kétségtelenül abból a vérvonalból származott, amely az előző évtizedekben több jó királyt adott az országnak. Így hát az ő fejére került a korona.