Nemere István

Szerelmem, Kleopátra

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

EPUB ISBN 978-963-387-534-6

MOBI ISBN 978-963-387-535-3

TARTALOM

1. Találkozások

2. A Palotában

3. Egy bíró megkísértése

4. Római évek

5. Sivatagban

6. Viharos szelek

7. Egyiptomért mindent

8. A királynő szerelme

9. Az utolsó napok

1. Találkozások

…A tenger homályosan csillan.

Minden hulláma apró fénysugárral üdvözli az eget, villant egyet a szárazföld felé is. A szirtfok, amelyen ülök, nyugatra ugrik ki merészen, és magasan. Fehér sziklák meredeznek, miket a sok napfény szürkére festett. Mögöttem csak egy legelő, néha kecskék mekegnek bánatosan. Lábaim az elmúlt évben ösvényt tapostak a fűbe. Csak én járok erre.

Mindennap kijövök, míg a lábam bírja. Nézem a felhőket. Már ha vannak. Mert néha a végtelen kékség zár magába, egyedül vagyunk mi hárman. Az ég, a tenger és én. A tenger tompán fénylik, még akkor is, ha nem süt a nap. De majdnem mindig süt ilyenkor délután.

Ahogyan a nagy víz, úgy az égi párák játéka is emlékeztet a múltra.

– A királynő kertje ez, emberek!

– Vigyázz ott a szélen!

– Maradjatok le kissé.

– De ne nagyon…!

A tisztek szava parancs volt. Azért tisztek. Egy pillanatra szemembe sütött a nap. Mindössze négy napja érkeztem Alexandriába, no persze nem egyedül. Ha azt mondják nekem a távoli kopár hegyek között, hogy induljak északra és menjek, míg meg nem látom a tengert, bizony aligha indulok el. Még félős voltam ám, bár húsz tavaszt láttam odalent délen. De hát az ember bátorságát nem a tavaszokkal mérik.

Nyolcan jöttünk, előbb hosszú gyaloglással. Lovat senki sem adott nekünk, pedig meg tudtuk volna ülni. Apám, az adószedő egy időben tartott egyet, azt olykor kölyök fiainak is átengedte. Nem mehettünk messze, semmi esetre sem ki a városkából. Hiszen amint az utazó elhagyta a város kapuját, magára maradt és minden fa vagy bokor mögött leskelődhetett egy útonálló. És bizony nemegyszer leskelődött is. És nem csak leskelődött, hanem fegyverhez kapott. Még örülhetett az ember, ha csak a pénzét, lovát vették el, őt magát futni hagyták. De az is megesett, hogy rabszolgának hurcolták, vagy egyszerűen leszúrták az út szélén, mint egy bárányt.

– Nem látom a királynét…

– Királynő az, te ostoba.

– Hisz van férje…

– Ki? Az öccse, az a málészájú?

– Mifelénk úgy tudtuk, közösen uralkodnak. Minden parancsot kettejük nevében hirdettek ki.

– Tifelétek ott délen mindenki ilyen tréfáskedvű ember…? Tanuld meg, a királynő az királynő. Az ő szava a parancs és csak az. Akkor is, ha nálatok ott a sötét délvidéken nem az asszonyok uralkodnak. Ez Alexandria!

Mentem a lándzsával a kezemben. „Ez Alexandria! A kriálynő az királynő”, dobolt a fejemben.

Gyönyörű volt a kert. Ehhez foghatót még soha életemben nem láttam. Igaz, ahol felnőttem, a vidéki városban inkább kopár volt minden. Fák ritkán nőttek, inkább a házak udvarán, hol a széltől is óvták őket és néha még vizet is kaphattak. Nekünk csak kis házunk volt, apámat nem kedvelték az emberek. De hát ki szereti az adószedőt? Amikor lajstrommal, palatáblával a kezében megverte valamelyik ház kapuját, nem siettek ajtót nyitni. Az a két-három katona, ki unottan kísérte, csak a közhatalmat akarta jelképezni, nem mindig sikeresen.

Voltak a városban római katonák is. Jöttek a Nílus felől hosszú sorokban. Légiósok. A tisztek sisakjukon vörös bokrétával, hoztak néha furcsa, szögletes zászlókat aranysasos rudakon. Ők jobbára lovon jártak, ide délre csak ilyeneket küldtek. A város szélén építettek maguknak castrumot. A táborból persze sokszor kijöttek, hol a városban ténferegtek, vagy a görög elöljáró házát őrizték. Vagy gyakorlatoztak a környéken. Arra jók voltak, hogy elijesszék az útonállókat a város mellől. Unatkoztak rettentően. Mi fiúk odajártunk, beszélgettünk velük. Akkor tanultam meg anyám nyelve, meg a görög mellett a latint is. Ki pöntyögött valamit a lingua latinán, azzal a katonák jól bántak. Megtanítottak fegyvert forgatni, pénzben kockázni.

– Hé te, íjász!

Ez nekem szólt. A tiszt máris mellettem állt és kutatóan nézett az arcomba. Alacsony volt, majd’ egy fejjel kisebb, sisakja alól szinte felnézett, hogy lássa arcomat. Ezt az őrséget ő vezette.

– Uram? – nyeltem egyet. Társaim eltávolodtak tőlem. A kert egyik tisztásán mentünk, ismeretlen selymes fű a sarum alatt. Ilyent sem láttam még. Itt minden olyan idegen volt, és szép. Nagy pálmák, ciprusok, sövények. Alighanem öntözték is a szolgák, tán naponta nem is egyszer.

– Hogy hívnak?

Vigyázzba merevedtem. Az íj a hátamon, de úgy, hogy bármikor lekaphassam egyetlen kicsiny mozdulattal. A tegez tele vashegyű vesszőkkel. Kezemben a lándzsa, amit itt nyomtak markomba ma reggel. Addig nem sokszor használtam, mifelénk ez nem divat.

– Lantosz, uram.

– Kiféle ember vagy te?

– Délről jöttem, uram, az apám adószedő volt.

– Görög?

– Apám az, anyám meg egy Nílus menti törzsből való… uram.

A tisztnek ennyi elég is volt. A többit tudta: nyolcan érkeztünk Alexandriába, az egykoron oly híres Nagy Sándorról elnevezett városba. Minek dicső nevét maga a világhódító adta, úgy beszélték az itteniek. Tudta hát a tiszt, hogy igazi háborúban ugyan még nem jártam, de mert a királyi palota helyőrségébe időről időre jelentkeztek vidéki legények is, kikre szükség volt. Lám, mindjárt az első szolgálatom ily gyönyörű helyre vitt a királyi udvarban.

– Aztán tartsd nyitva a szemedet, Lantosz. A városban zavarog a csőcselék.

Hallgattam. Én csak egy katona vagyok, még nem is igazi testőr. Első nap, első szolgálat a palotában. Láncba fejlődve mentünk a falak felé. A palota a tengertől nem messze, a város északi végén állt. Mondhattam volna úgy is, hogy a Nagy Kikötő és a város között, a parton. Arra napnyugat felé még volt egy kikötő, mit a Fároszhoz vezető töltés választ el ettől az öböltől.

De ezt most nem láttam. Tegnap, tegnapelőtt bejárhattam a várost, mégis keveset láttam belőle, hisz olyan óriási. A fejem is zsongott a sok embertől és látványtól.

Ehhez képest most megnyugtató volt a kert zöldje. Embernyi magas füvek nőttek kicsiny tó partján. Néhány pálma akkorára nőtt, hogy ilyeneket eddig csak a Nílusnál láttam, háborítatlan területeken, ahol még a földet sem művelték akkortájt.

Egyre kevesebb katonát láttam – az alacsony tiszt, kinek nevét sem tudtam még, elosztotta őket. Négyet felküldött a kert közepén magasodó dombra, kettőt a nyugati falra. Aztán csak annyit mondott nekünk, hogy maradjunk a kis tó mellett, ő maga pedig elsétált a palota felé. Egy darabig álltunk ott a társammal, ki az előbb letolt, amiért nem tudtam, hogy a királynő egyedül uralkodik. Ő aztán leheveredett egy bokor alá. A szeme lecsukódott…

– Ne aludj, hé!

– Miféle buzgó alak vagy te – morogta kelletlenül. – Ezért érdemes volt száz mérföldet gyalogolnod idáig, hogy engem rázogass – merthogy megráztam a vállát is, amikor rögtön leesett a feje. Tény, kellemes volt az árnyékban, de hát nem ezért küldtek ide bennünket. Nekem mindig azt mondta az apám, hogy első a kötelesség. Minden más csak azután jöhet.

Hát nem ültem le, járkáltam fel–alá. Reggel és dél között feleúton járhatott az idő. A nap irgalmatlanul tűzött. Őrtársam persze elaludt, a hátán fekve hortyogott. Ha jön a tiszt, megbünteti és igaza lesz. Én bizony nem ébresztem fel.

El is mentem kissé távolabb. A tavat kerültem éppen, amikor női hangokat hallottam. Megtorpantam egy ciprus mellett – koros volt, jó széles, elrejtette nem éppen kicsiny testemet. Nézelődtem, vártam. Egy nő nem lehet ellenség, tán kettő vagy három sem. Fölösleges hát az aggodalmam, hiszen a palotában vagyunk, minek falait és kapuit jól őrzik! Bár akkor minket minek osztottak szét a kertben?

Két rabnő szaladt a tóhoz, anyám korabeliek lehettek. Megmerítettek egy ezüsttálat, ilyen nagyot még életemben nem láttam. Nehéz lehetett az bizony még víz nélkül is. Megmerítve ketten vitték, de nem messzire. A tónak a palota felé eső déli oldalán egy hamarjában odatett pad mellé, a fűre helyezték és illatos virágszirmokat hintettek bele. Majd elmentek, de a pad és az ezüsttál nem maradt gazdátlan.

Egy kövér és undorító arcú férfi sétált arra egy fiatal nővel. A férfiről rögtön tudtam, hogy eunuch, vagyis nagyhatalmú úr lehet. Apám utálta őket és mindig azt mondogatta: Alexandria és egész Egyiptom más lenne, jobb és erősebb lenne, ha nem ezek a görög fattyak uralnák. Maga is görög volt ugyan, de ez olyankor eszébe sem jutott. Még most is látom feketeszakállas fejét, amint haragtól vöröslik.

A nőnek nem láttam az arcát, nekem félig háttal ment. De azt igen, hogy az eunuch tisztelettel bánik vele. A világért sem lépett volna vele egy vonalban, mindig kissé hátramaradt, a feje a nyakánál megtört és hallgatta, amit a nő mondott.

Aki karcsú volt, nálam fiatalabbnak látszott így messziről és hátulról is. A lábaim vittek közelebb. Lándzsám hegyén megcsillant a nap, a fegyver hosszabb volt nálam és őszintén szólva kényelmetlen viselet. Nem szoktam ilyen nagy rúdhoz. Tegnap és tegnapelőtt a gyakorlótéren már dobáltuk, és jó, ha minden második esetben találtam el a célnak odaállított rongybábut.

Magam sem tudom, miért – nem akartam, hogy meglássanak. Biztosan palotabeli előkelőségek, fontos ügyekről beszélnek, nekem mi közöm lenne hozzá? Ha észreveszik, hogy van itt valaki, talán zavarba jönnek. Vagy ami még rosszabb: megharagszanak rám. Netán azt hiszik, hallgatózom…? Hát behúzódtam a ciprusok közé. A fákon madarak daloltak, olyan nagy béke volt, hogy nagyobb már nem is lehet.

Egy pillanatra csábított a dolog, hogy lefekszem magam is, mint katonatársam. A fű selymes, egy ideig senki sem keres, és ha mégis, hát nem egykönnyen találhat meg az árnyas bokrok alatt… De hát első a kötelesség. Az őrszolgálat után is lehet aludni, talán egy jó ebéddel a hasamban –vigasztaltam magamat.

A városban zavarognak az emberek, mondta reggel a tiszt. Én nem vettem észre, de talán azért, mert nekem már az is döbbenetes volt, hogy olyan sokukat láttam egyszerre. Egyidőben és ugyanott száz meg ezer ember járkált ide-oda. Itt mindjárt nem messze a Muszeion mellett. És mennyi azon a széles utcán, ami a palotától egyenesen délre, a tóparti vízikapuhoz vezet! Életemben összesen nem láttam annyit, ahányan ott egy-két pillanat alatt szembejöttek velem. És szinte senki sem ment üres kézzel. Akárcsak a távoli vidékeken a falusiak, ezek sem vesztegették az időt. Szamár, teve, ló cipelt ezt-azt, a még szegényebbek meg a kezükben, a hátukon, a vállukon, karölelve vittek valamit. Szövetet, tűzifát, zsákot, sarukat, szerszámokat, rézüstöt, fatörzset, ablakot, asztalt, sodort kötelet, datolyát…

De most a kertben voltam. A nép zavargását is elfelejtettem. A ciprusok között állva hirtelen megláttam a lányt. Most felém fordult. A padra ült, az eunuch mellette állt. A lány a tóra nézett, de közben beszélt. Halványkék, egyszerű ruha volt rajta, kilátszottak meztelen karjai. Az előkelő hölgyek szokását nem követte, nem vonult folyton árnyékba, hogy bőre alabástromfehér maradhasson. Le is kapta kissé a nap, ha jól láttam. Most is fürösztötte őt a nap, ruhája sem karját, vállát, sem lábát nem takarta. Szép volt és én csak álltam, bámultam.

Az eunuch bíborszínű ruhája csak egy színes folt maradt a szemem sarkában. Már hallottam, hogy ezek az emberek – nem vitt rá a lélek, hogy „férfiaknak” nevezzem őket és erre jó okom volt – nemegyszer a római szenátus tagjait utánoznák szívesen ezekkel a bíborköntösökkel. Talán nem is oktalanul, hisz míg Rómában sok szenátor van, addig Alexandriában hozzájuk hasonló nagyhatalmú méltóságos úr tán egy maroknyi. De már régóta mindenesek ők a királyi udvarban. Nélkülük nem mennének a dolgok. Ezt még apám is elismerte olykor, igaz, fogcsikorgatva és nem szép szavakkal.

Néhány madár röppent el a közeli fáról, riadtan cserregve. Valami azt parancsolta, legyek óvatos. A szellő halkan osont, én meg valami neszt hallottam. Nem mozdultam leshelyemről. Előttem a kis tó, nem messze pedig a fiatal nő. Néztem az arcát. Olyan szép volt!

Fekete haja, halványbarna bőre és – ha jól láttam ily messzeségből ide-oda röppenő tekintetét – zöld szeme régi meséket idézett. Néha anyám mesélt feketehajú, bár nem zöldszemű nőkről. Kik odalent délen éltek, ahol mindig forró a nap és a Nílus nagy, sziklás szakadékok közül zúdul le az északi síkságra, hogy folyása megszelídüljön és évente egyszer szétteríthesse áldott humuszos iszapterhét.

Ám ez a lány görög szépség volt, nem egyiptomi. Bár ki tudja, kik voltak ősei között…? Akkor én ugyan csak a mellét láttam a ruha alól kidomborodni, meg az arcát, azt a szépet. Erős vonásai csöppet sem ellenkeztek nőiességével. Az orra sem volt pisze vagy kicsi. Én szépnek láttam, ott és akkor. Meg aztán később is, mindig.

Amint így bámészkodtam, megint hallottam némi mozgást. A madarak már elröppentek az előbb – csak nem riasztotta fel őket valaki? Talán katonatársaim kis őrjárata közeledik.

És akkor olyan gyorsan történtek a dolgok, hogy alig hittem a szememnek. Két férfi bukkant elő a fák közül. Talán ha tíz ölnyire lehettek a tóparttól. A ruhájuk egyszerű, csak egy ing, mi térdük alá ért, és a lábukon saru. A köznépből lehettek tehát, vagy tán egyszerű szolgák. Futva indultak a tópartra. És hogy nem szolgák, azt a kezükben lévő kardról rögtön kitalálhattam. Fenyegetően maguk elé tartva kezdtek szaladni a tóparton beszélgetők felé.

A habozásom, a csodálkozásom csak egy pillanatig tartott. De már felfogtam, hogy azok ketten valami rosszban sántikálnak. A lándzsámat eldobni – nem volt értelme. Túl messze voltak ahhoz, hogy célba találjak vele. Hisz tegnap is csak ritkán sikerült… De ott volt vállamon az íj és a tegez! Gyermekkorom óta lőttem ezzel, leszedtem a magasan köröző madarat is.

A lándzsával csak az egyiket teríthetném le, de ők ketten vannak – futott még át az agyamon. Magam sem vettem észre, hogy ekkor már sebesen dolgozik a két kezem. Mert szabad lett mindkettő, a lándzsa csak eldőlt mellőlem a fűben. Íj le a vállról, a másik kézzel a tegezből kikaptam két vesszőt. Az egyiket a számba tettem keresztben, ahogyan otthon a régi vadászatokon szoktam, ha madárpár tűnt fel az égen, vagy egymást kergető nyulakra célozhattam a mezőn. Ilyenkor kettőt is el lehet ejteni, ha elég gyors az ember… És én nagyon gyors voltam, hisz a vadászatokon is annak kellett lennem. Ezenközben a két férfi a kardokkal már nagyon közel ért az áldozatokhoz, akik még semmit sem vettek észre. A toll már a húron volt, egy rövid mozdulattal megfeszítettem az íjat. Szemem előtt az íj hegye, kissé a futó férfi elé célzok… Ő volt már közelebb a tóparti beszélgetőkhöz, akik most csak egy kék és egy bíborszínű folttá zsugorodtak a szememben.

Elröppent az első nyílvessző, a kezem máris kikapta a számból a másikat. Mire a vessző becsapódott a férfi testébe, már a másodikra céloztam. Az akkor ért az eunuch mellé. A nő valamit kiáltott – nem értettem, hisz számomra majdhogynem megszűnt a külvilág. Csak azt tudtam, hogy meg kell mentenem őket, csak a húrt és a vessző tollas végét éreztem a kezemben. Egy nagyon, de nagyon rövid pillanatra eggyé váltam az íjammal, és amikor a kihúzott húr elröpítette a vesszőt – magam voltam az a nyílvessző. Míg célba nem ért, követtem és vele repültem magam is. A lelkem, az izmaim ereje, a küzdeni akarás kísérte azt a vesszőt.

A gyilkos vesszőt. Mert a második férfi torkát találta el. A futó lendülete megtört és térdre esett. Önkéntelenül is a torkához nyúlt a szabad kezével. Láttam már ilyent – ha kitépi a vesszőt, vagy nem elég jól találtam el, lesz még ereje megtenni azt a pár lépést. A nő és az eunuch fegyvertelenek – tehát árthat nekik.

Íjat vissza a vállra, lándzsát fel, futás! Nagy ugrásokkal száguldottam a tóparton, közben alig néztem a lábam elé. Csak a két fegyverest tartottam szemmel. Az első nem mozdult már, ő alighanem oldalról, egyenesen a szívébe kapta a nyílvesszőt. A másik még furcsán rángott, de nem kelt fel a földről.

Amikor odaértem melléjük, akkor hallottam csak azt az éles sikítást. Először azt hittem, a lány sikoltozik. De nem. Rémülettől eltorzult arccal az eunuch visított. Mint egy védtelen állat, ha ölik. Pedig nem ölte senki, sértetlen maradt.

Lihegve értem oda és a lándzsával megpiszkáltam az elsőt – halott volt. A másik még hörgött valamit, de vér buggyant ki a száján is. Az eunuch kiáltásaira megbolydult a kert. Amikor végre körülnézhettem, csak azt láttam, hogy mindenfelől rohannak felénk az emberek. Rabszolgák, szolgálók, katonák. A lány meg csak állt némán, talán kissé sápadtan. Nézte a földön heverőket. Az eunuch a szívéhez kapkodott, szolgák támogatták vissza a padra. Előkerült az én tisztem is, az az alacsony, kinek még a nevét sem tudtam. Én eleinte nem is vettem észre, hogy nekem kiabál. Egyszerűen nem hallottam.

Ott álltam a kékruhás lány előtt és őt bámultam.

Minden megszűnt létezni. Azok a szemek… Zöld tengerbe merültem, lubickoltam. Valami sugárzott abból a nőből, ami körülvett és elringatott. Még sohasem éreztem ilyesmit. Ahol én felnőttem, durva katonák és legalább olyan durva vadászok között senki sem beszélt ilyesmiről. Nem is tudtam, hogy ember érezhet valami ilyesmit. Ezért meglepett, némi félelmet is csöpögtetett belém – de ezzel együtt nagyon kellemes volt. Mintha fürödnék valami jóban, ami fentről zuhog rám, oldalról közelít, magába kebelez.

Aztán kezdtem észrevenni, mi történik. De még mindig egymás szemét néztük a lánnyal. Ám végül elkapta a tekintetét. Valami örömféleséget láttam. Meg haragot is, egyszerre. És nem tudtam, ez hogyan lehetséges.

– Te barom, hát ezért állítottalak a tó mellé? Vigyáznod kellett volna!

– Hiszen vigyáztam – mutattam a két halottra. A lány is megszólalt, szelíden:

– Nézd meg, hány vessző hiányzik a tegzéből – most először hallottam a hangját. Mélyről jött, mélyebb volt, mint a nőké általában. Sziszegve ejtette az esz-eket. Sima volt a hang, csöppet sem érdes. Akkor még nem éreztem, milyen izgató. Furcsa álomban álltam ott, miközben a tiszt körülöttem ugrált.

– Tíz vesszőnek kell lennie a tegezben az őrszolgálat kezdetekor – morogta a tiszt. Nevetséges volt, mert alacsonysága miatt nem láthatott bele a vállamon hordott tegezbe. Hát levettem és a kezébe adtam. A lány tekintete meg az enyém még egy pillanatra összeakadt. Aztán elfordult tőlem és odaszólt a még mindig rémülten, de már csöndesebben jajongó eunuchnak:

– Lám semmi bajod sem esett, Torotész. Fölösleges hát tovább félned.

A tiszt elismerően nézett rám. Aztán mélyen meghajolt… a lány előtt. Nem értettem.

– Királynőm, ez a katona lőtte le mindkettőt. Az én őrcsapatomba tartozik.

A másik mondattal már önmagára irányította a figyelmet. De ezzel sem törődtem, mert csak most fogtam fel, hogy…

Kleopátra…! A kékruhás lány – maga a királynő!

Mélyen meghajoltam én is. Ösztönösen, de ott a lelkem mélyén még nem akartam, nem tudtam elhinni. Hiszen ez csak egy kékruhás lány, nem lehet ő mindnyájunk ura! Úrnője…?

Kleopátra valahová a tiszt fölé nézett. A tóra, a ciprusokra. Mintha őt nem is látná. Majd hozzám fordult:

– Hogy hívnak, katona?

– Lantosz… királynőm.

A nő zöld szeme a tisztre vetült:

– Tudhattad, hogy a városban morajlanak az elégedetlenek, hogy kitörtek a zavargások. Tudhattad hát azt is, hogy a legbátrabbak és legszemtelenebbek átmászhatnak a kerítésen és akkor magam is veszélybe kerülök. Ezért több őrt kellene állítanod a falakra! Még szerencse, hogy nem mindenki hanyagolta el a dolgát.

Ezzel rám célzott. A tiszt csak hebegett. Kleopátra még egy pillantást vetett az eunuchra:

– Intézd el, jó Torotész.

És már ott sem volt. Olyan népes szolgahad eredt a nyomába, hogy alig láttam már a kék ruha szegélyét is. Csak mi, katonák maradtunk a tóparton, meg a tisztünk. Aki még egyszer megnézte a halottakat:

– Jó találat… Pontos munka. Ezek bizony aljas merénylők voltak, kik valahogyan átjutottak a falakon.

– Lehet, még az éjszaka lopóztak be a kertbe és várták az alkalmat – így Torotész. Hájas teste fölött hájas arcában ravasz tekintet csillant. Már nem félt, hisz elmúlott a veszély. Szótlanul álltam mellettük. A tiszt felkapta az ötletet:

– Igen, biztosan így volt!

„Mert akkor nem a te őrszolgálatod alatt hágták meg a kerítést”, láttam az eunuch szemében, amit ki sem mondott. Összenéztünk. Már fölösleges volt a tiszt, el kellett volna onnan távolítani, de én semmit sem tehettem. Torotész hát intett:

– Hallottad, a királynő rám bízta, mit tegyünk ezzel a bátor katonával. Te most menj és vizsgáltasd át a királynő kertjét, meg a falakat. Hátha akad még bujkáló merénylő.

Ez neki való feladat volt, hát tisztelgett és elment. Nagyon remélte, hogy találnak még valakit és akkor ő is hősködhet egy kicsit.

Amikor magunkra maradtunk, Torotész egy percig némán nézte az arcomat. Hallgattam én is. Két embert öltem az előbb, de valahogy ez eszembe sem jutott. Pedig életemben sohasem bántottam még senkit. Vadat igen, embert nem.

– Lantosz hát a neved.

– Igen, nagyuram. Ez az első napom a palotában

– Tán az istenek vigyáznak rád! Maga Zeusz, úgy vélem. Vagy a minden csínytevésre oly hajlamos Merkuriosz. Az első nap első reggelén máris nagy hőstettet hajtasz végre és megmented a királynő életét!

Hallgattam. Aztán vállat vontam – véletlen az egész. Minek erről ennyit beszélni? Torotész végig az arcomat leste, a tekintetemet kereste. Most hát lecsapott:

– Nem is nagyon érdekel ez téged, úgy látom.

– Katona vagyok, uram. Azzá lettem. Azelőtt sohasem jártam Alexandriában, sohasem jártam a palotában, nem ismerek senkit sem a városban, sem a palotában. Nem az én bűnöm, hogy a merénylők éppen ma terveztek támadást Kleo… a királynő ellen. Ha húsz öllel odébb állok, nem is látom, mi történik és akkor te sem vagy az élők között, uram.

– Vagyis azt mondod, ez mind csak a véletlen műve? És hogy legyek neked hálás, katona?

Volt valami a hangjában, amitől borsódzott a hátam. Mintha el akarna engem veszejteni? Rosszat forral ellenem? Néztem petyhüdt bőrét, májfoltos kezét. Akkora aranylánc lógott a nyakában, hogy egy gyerek talán el sem bírta volna. Gazdag, előkelő, tehát dölyfös. Övé a hatalom és most engem bánt?

– Arra célzol, nagyuram, hogy ezek itt a cinkosaim voltak és csapdába csaltam, halálba kergettem őket, hogy megölve kettejüket, a királynő megmentőjének szerepében tetszelegjek?

Nem válaszolt, de az arcára volt írva, hogy ez is megfordult a fejében. Mélyeket lélegeztem és azt hiszem, nagyon vörösre festette orcámat az indulat. Én ilyenkor nem ordítani szoktam, hanem éppen ellenkezőleg, visszafogom magamat. Most is. Olyan halkan sziszegtem akár egy kígyó:

– Ha így van, ne fáraszd magad a hálával, nagy jó uram. Nem azért álltam be katonának, hogy alkalomadtán gazdagokat zsaroljak. Most pedig engedelmeddel távozom, hisz még tart az őrszolgálatom és senki sem váltott le… uram.

Sarkon fordultam, nagy lendülettel. Megmarkoltam a dárdát, kiléptem keményen, ahogyan a gyakorlatokon tanították. Sarum a fűbe csapódott, de akkor már nem tudtam örülni a fűszálak selymességének sem. Néhány lépés után beértem a ciprusok közé, aztán megkerültem a tavat és mentem, mentem. Csak a kékruhás lányt láttam magam előtt. Az arcát. Azt az első arcát – amikor még nem tudtam, hogy maga a bazilissza, vagyis a királynő. Erre az arcra szívesebben emlékeztem.

A tiszt, kit a laktanyánkban mindenki csak Vakondnak hívott és igazi nevét kevesen ismerték, napokig nem mert hozzám szólni. Csak akkor csodálkozott, amikor megkértem, egy ideig ne osszon be palotaőrségbe. Biztosan azt hitte, ezt is jutalmul kaptam a királynőtől, hát engedett kérésemnek. A többiek is furcsán néztek rám. Mind azt hitte, hogy holnap már én leszek a tisztjük, hogy valami nagy jutalmat kapok. Vagy már kaptam is sok csengő aranyat, csak rejtegetem, nehogy osztoznom kelljen bajtársaimmal…?

Egyik nap szolgálatból visszajövet észrevettem, hogy valaki átkutatta kaszárnyabeli vackomat. De hát a földre vetett szalmaágyon semmit sem találhatott, mi titok lett volna. Közben nap mint nap a kikötőben teljesítettem szolgálatot. Nem a Nagyban, mit oly sok hajó keres fel. Hanem a Jó Megérkezés kikötőjében, a város nyugati oldalán, annak is a legbelső sarkában, a Kibotos kikötőben. Alexandria földnyelvre települt, amit ásott csatornák szeltek ketté, és egy csatornán vezették be a Nílus egyik ágát is. A hajók a tengerről bejuthattak a Mareotis tóba is, ez volt a város harmadik nagy kikötője lent délen.

A kikötőben nem volt sok dolgunk. Kettesével sétáltunk fel- és alá, ügyeltünk, hogy rend legyen a hajók körül. A kirakodásnál számos alak nyüzsgött, felbérelt munkások és másfélék is. Éber tekintetű felügyelők lesték, hogy a hajókra csak azok mehessenek fel, akiket ők munkára fogadtak. Koldusok, kéregetők, tolvajok egész kis hada vándorolt a város kikötői között. Aki köztük úgy érezte, túl jól ismerik már az arcát délen, elment nyugatra és ha ott is kitellett az esztendeje, északon próbált szerencsét. Hogy aztán valamelyik csatorna mellett, a rakodó kisebb bárkákról próbáljon meg lopni valamit. Alig volt olyan nap, hogy ne kellett volna beavatkoznunk utcai verekedésbe. Lefülelt tolvajokat hurcoltunk a börtönbe. Olykor meg éppen az előtt kellett őrködnünk.

Minden este ott volt velem a kékruhás lány.

Elég volt behunynom a szememet, máris láttam őt. A napfény körülölelte, valósággal ragyogott. A mosolya még szebbé tette őt. A hollófekete haja oldalt a füle alatt egyenesre vágva, arcában pedig a két szeme akár két smaragd csillogott…

Nem akartam arra gondolni, hogy ő a királynő. Feledtem volna szívesen, ami ott a tóparton történt. Álmodozásaiban mindig csak odáig képzeltem vissza, amit a palotakertben láttam – míg Kleopátra a padon ült. Látni véltem tükörképét a vízben, pedig ezt akkor bizonyosan nem láttam.

Milyen szép vagy, mondtam neki. Már ábrándjaimban beszélgettünk, egyenlő az egyenlővel. Férfi a nővel. Ő pedig csak mosolygott. Soha nem szólalt meg álmaimban, azokban a napokban. Néha az is megtörtént, hogy elaludtam – és tovább láttam. Ott feküdtem egy alacsony mennyezetű nagyobb teremben, vagy ötven katonával együtt. Hátul, a falnál, és a két sorban heverők között csak annyi hely maradt, hogy egy ember éppen elmehetett. Egyetlen mécses égett a terem végén, ilyenkor éjszaka. A katonák köhögtek, horkoltak, veszekedtek, olykor kiabáltak vagy éppen verekedtek is. Egyetlen éjszaka sem múlott el bajtalan, csöndben, nyugalomban.

A kékruhás lány azonban hűséges volt. Minden este eljött, nem is kellett hívni. Elég volt letennem a fejemet. Ott volt és mosolygott. Szép volt és ennyi akkor elég is volt nekem. Vagy azt hittem, hogy elég.

Szabadidőmben még nem mertem messzire elcsavarogni.

Féltem, hogy eltévedek az óriási városban, ahol – mondották nekem – ötször százezer ember lakott, vagy még annál is több. Mondogatták, hogy több az alexandriai, mint a római Rómában. Hogy nagyobb város lennénk, azt akkor még nem tudhattam. De csodáltam az egyenes utcákat, némelyik volt vagy harminc könyök széles is. És mind egyenes, meg azok is egyenesek, amelyek keresztben metszették. Rengeteg a ház, még olyanok is, ahol az egyik házat a másikra építették és ezt emeletnek nevezték.

Sokat tanul ám az ember egy ekkora városban. Néha elsétáltam a királyi kikötőbe, ez ott volt a Palota közelében, keleten. Jókora kőgát övezte. A védett kis öbölben néhány aranyozott hajó sorakozott. A gáton kívül meg vagy hat hadigálya állt.

Amikor estére visszamentem a laktanyába, a Vakond éppen össze-vissza osztogatta az embereket. Akkor jött vissza a Palotából az egyik csapattal.

– Torotész úr kérdezett felőled – vakkantotta oda nekem. Hallgattam. Majd elmondja, ha valami parancsot kapott. Több osztag dübörgött el mellettünk. A Vakond megvárta, míg elhal a zaj és mellém lépett:

– Torotész úr nagy ember. A királynővel együtt szokott dönteni fontos ügyekben. A három nagyméltóságú eunuch egyike, kik az ország sorsát irányítják. Természetesen a bazilissza vezetésével – tette hozzá gyorsan. Nehogy azt higgyem, figyelmen kívül hagyja a királynőt. Kleopátrát, a kékruhás lányt. Őszintén szólva valahogyan nem tudtam elképzelni őt, mint kemény uralkodót. Bár néha eszembe jutott, milyen hideg szemmel pillantott az általam megölt két merénylőre, és hogy az arca a vér láttán is közömbös maradt. Ilyenkor bennem is megfeszült egy ismeretlen, hideg húr.

– Kérdezte, igaz-e, hogy csakugyan pár nappal előbb érkeztél a városba és hogy ez volt az első szolgálatod, tudod, amikor azok ketten… – nem fejezte be a mondatot. Ám nem is volt rá szükség. Én olykor bólintottam, hogy a Vakond ne higgyen siketnek. Meg hogy lássa: figyelek arra, amit mond. Pedig nem nagyon érdekelt Torotész úr ő-eunuchsága.

– …Én meg mondtam, hogy igaz. És hogy talán jó katona leszel, de ezt még nem lehet tudni. Kérdezte azt is, hogyan tanultál meg íjjal lőni ilyen remekül; valamit meséltem neki, hogy már kisgyerekként nyilaztál.

– Igaz – mondtam ekkor komolyan. Súlyosan. A Vakond vigyorgott:

– No, akkor ezt eltaláltam! Kérdezte még, hogy vannak-e barátaid a városban. Nem tudtam, mit mondjak neki… No és az is érdekelte, hogy mikor leszel megint őrségben a Palotában.

Most nem szóltam. Ha ellenkezek, ha most megmakacsolom magamat és nem megyek többé oda, a Vakond megneheztel rám. Erre nincs szükségem. No és katona vagyok, engedelmeskednem kell. Húsz tavaszt láttam csak, de megvan a magamhoz való eszem. Megtanultam már, hogy nem szabad magunkra haragítani azokat, akiktől a jövőnk függ. Ha pedig mégis megtesszük, csak nagy oka legyen, igazi fontos oka.

Különben pedig katona vagyok, bármikor oda küldenek a tisztek, ahová akarják. Azért a pár kis aranypénzért, amit kapunk minden holdtöltekor, még az életünket is kockára tesszük, és persze engedelmeskedünk akármilyen parancsnak, ami egy tiszt szájából elhangzik.

– Nos, ma éjjel a Palotában leszel őrségben, Lantosz – mondta a Vakond és vigyorgott. Nem tudom, mi örömet talált ebben.

Beálltam a Palotába induló csapatba. Azon az éjszakán vagy harmincan mentünk oda. Népes utcákon csattogott sarunk, már alkonyodott. És ahogyan az lenni szokott, az első esti csillag feljövetelekor megnyitották előttünk a palota kapuját, mi pedig kettes sorban bevonultunk. Egy palotaszolga állt a rácsos kapu mellett, csak némán mozgott a szája, aztán amikor dörrent a kapu, viasztáblája fölé hajolt és éles szerszámával valamit feljegyzett. Csak ezen a kapun jöhettek az emberek ki és be, és mikor beállt a sötétség, a Palotára felügyelő eunuch elé tették a táblát. Annyi embernek kellett estig kilépni, ahány reggeltől belépett. Ha eggyel is többen voltak, már keresni kezdték a fölösleget. A Palotában csupán azok éjszakázhattak, akik csakugyan ott is laktak. No meg az őrök. Mint én is.

Mindez most nem érdekelt. Csupán az jutott eszembe, hogy ha ma éjjel nem alszom el, a kékruhás lánnyal sem találkozom. Bár… egy nyugalmas helyen őrséget állva, behunyhatom a szememet. És akkor majd látom őt.

Akkor még eszembe sem jutott, hogy újra itt vagyok, ahol Ő is lakik! Csak amikor a nagy épülethez közelebb meneteltünk, akkor fogta el a lelkemet valami különös érzés. Mintha ismét éreztem volna azt a ringató, kellemes melegséget, amit a tóparton éreztem hét nappal korábban. Zsongított, ringatott. Egy pillanatra még a lépések ritmusából is kiestem, a mögöttem jövő kis híján letaposta a lábamat. Ez észre térített.

Vigyáztam hát, ne kalandozzanak el a gondolataim.

Engem hátra osztottak be, a szolgaszállások és a raktárak közé. Amikor lenéztem, a szokásos csillagos eget láttam. Ahogyan az apám tanította: ott volt a Kutya-csillag, meg a Tenger-csillag, és a többi. Eszembe jutott az is, hogy az apám egyszer talán még büszke lesz rám. Ha valamennyit félreteszek a zsoldomból, azt elküldhetem neki. Csak megbízható odavalósi kereskedőt kell találni, olyant, ki ismeri őt személyesen és némi jutalom fejében elviszi neki. Biztosan előfordulnak ilyenek az itteni piacokon vagy a kikötőkben.

A Palota keleti fala nem volt tőlem messze. Amint besötétedett, néha láttam két őrt, felváltva sétáltak a megerősített falon. Olyan közel voltak egymáshoz, hogy mindent hallaniok kellett. Még egy egér sem juthatott át a falon, észrevétlen. Szuroksötét éjszaka zuhant ránk. Néha felnéztem az égre – mintha pontosan a fejem fölött állt volna az a kisebb csillag, aminek nem tudtam a nevét.

Ténferegtem ide-oda. Egyszer történt csak valami – még éjfél előtt szolgák jöttek a raktárhoz egy kulcsár kíséretében, aki zajosan nyitotta a zárakat. Fáklyával jöttek, aligha lopni akartak hát. És a királynő bizalmasa görögül beszélt hozzájuk, miközben az arcát megvilágította a fény. Ezek nem tolvajok. Kivittek néhány zsákot, ismét csattantak a zárak, majd az éléskamrától a menet a konyha felé vonult. Holnap reggelre készülődnek, nyugodtam meg.

Megint eltelt egy kis idő, semmi sem történt. Észrevettem, hogy fenn a fal járatán már csak az egyik őr sétál. Biztosan megegyeztek egymás között, hogy felváltva szundítanak egyet… Az ő dolguk. Én nem voltam álmos, hát csak járkáltam. Háromszög alakzatban a faltól a raktárig, aztán a szolgaszállások sarkáig, majd vissza, de hol az egyik, hol a másik sorrendben. Ha lapul itt valaki, ki rosszban sántikál, ne számíthassa ki, merre járok éppen. Ezért néha lassan mentem, máskor meg gyorsan.

Már jóval elmúlott éjfél, fáradtam kissé. Lépéseim lelassultak. Ha valaki megtámadna, bizonyosan csak erre vár – jutott eszembe. Ám ki támadna rám a Palotában? Igaz, pár nappal ezelőtt a királynő is azt hihette, és lám, mégis akadtak orgyilkosok… De én nem vagyok király, nem vagyok királynő. Ki fenekedne egy egyszerű katona életére?

Jártam tovább az utamat. Egy idő után furcsálltam, hogy a Vakond nem jött ellenőrizni, mert azt szokta. Nappal még a kikötőbe is utánunk jött megnézni, csakugyan ott vagyunk-e? Lehet, lefeküdt és horkol valahol, gondoltam. Az égen a csillagok lassan mozdultak el, miközben a jó öreg föld a talpam alatt mozdulatlanul állt. Igyekeztem halkan osonni. Most már gyakrabban álltam meg, de nem ültem le. Tudtam, az ülésből fekvés, a fekvésből alvás – az alvásból meg éktelen botrány lehet. Ha kidobnak a seregből, mihez kezdek? Tán magam is útonálló leszek, vagy kalóz a tengereken.

Egyszer éppen a raktárak sarkánál álltam, amikor úgy éreztem, nem vagyok egyedül. Valaki van itt, a közelben. És ez biztosan nem Kleopátra. Nagy, súlyos árny, a lelkemre is nehezedett. Az első gondolatom az volt: megyek tovább. Úgy mozdulok, ahogyan eddig. Ne sejtse, hogy észrevettem. De hogyan jött ilyen közel?

Mintha a levegőben lebegett volna, az ármányos! Nem hallottam neszét. A fülem nem fogadta be, hogy közeledett. Csak valami érzés, ami olyanná tett akkor, mint egy állat – tudatta velem: itt van. Fenyegető, és ellenséges. Rosszat akar!

Elszakadtam hát helyemről, látszólag lassan ténferegtem tovább. Teljes volt a sötétség, a Hold most nem járt az égen. Az a kevés csillag alig adott fényt. Északon a tenger csillant, de azt innen a magas falak miatt nem láthattuk. Lassan mentem, igyekeztem nem csapni zajt. Bár biztos voltam benne, hogy lát engem. Ezért is lépkedtem úgy és nem másként. Elaltatom a gyanúját. Közben csak balkézzel markoltam lándzsámat, most inkább csak akadályozott. Messzire látszik a magasan hordott hegye.

A szolgaszállástól visszajött, de egy másik útvonalon. Szintén lassan. A szemem átfúrta a sötétséget. Apró neszt hallottam – ott van! Mintha sűrűbb lett volna a homály. Az egyik raktár sarkánál állt, az alig embermagas épület falához lapult. Szép, nagy darab ember lehet. Körbevizslattam – nincsenek társai? De csak őt sejtettem ott. Valami rosszat akar, alighanem. Különben nem bujkálna. Furcsa, de az volt az érzésem, hogy nem betörni akar – engem akar. Talán leütne vagy megölne, és akkor már szabadon feszíthetné fel a raktár ajtaját?

Nem hagyhatom, hogy ezt megtegye – tudtam. Nagyon lassan mentem a raktár másik sarkához. Amint eltakart a fal, nekilendültem. A lándzsámat a falnak támasztottam, aztán ugrottam. Nesztelenül futva kerültem meg az épületet. Az imént a sötétben is jártam erre. Tudtam hát, hogy nincs akadály a falak mentén. Se fa nem nőtt ott, se bokor. A puha földön szaladtam, hittem, nesztelenül. Két szempillantásnyi idő alatt megkerültem az épületet.

Az a homályos sötétség, ami ellenfelem volt, akkor mozdult. Zajtalanul elindult az ajtók előtt, utánam. Talán most fog támadni?

Nem várhattam meg. Az utolsó pillanatban ugyan kissé megcsikordult a sarum alatt néhány kavics, de számára már későn jött a figyelmeztetés. Azt hitte, valahol előtte lehetek – de már mögötte voltam és nem haboztam. Ahogyan ott nálunk a római katonáktól tanultam, puszta ököllel mértem egy nagy csapást a fejére. Legalábbis oda, ahol a fejét sejtettem.

Belefájdult a kezem, de éreztem, az a másik megroggyant. Eddig csak azt hihettem ott van – most már biztosan tudtam. Hiszen éreztem. Az árnyból valós ember lett, valós ellenség. A másik kezemmel átkulcsoltam a nyakát. Nagyobb volt, mint én, ha nem is magasabb. De erős is. Ha nem kábul el attól az első ütéstől legalább egy kicsit, sohasem gyűrhetem le.

A római légiósok tanítottak meg erre a fogásra is. A férfi mögött álltam, bal könyökhajlatomban volt a nyaka, és én szorítottam, ahogyan csak bírtam. Közben a jobbommal az arcába nyúltam, majd’ kinyomtam a szemét, ez is növelte fájdalmát. És csökkentette a harci kedvét…

Addig, míg ájultan ernyedt el. Akkor egy kicsit kivártam, megtapintottam a karját – nem volt benne élet, nem fog hát rám támadni. Nem színlelt a fickó. Elengedtem és a földre esett. Lassan mentem el tőle, a sötétben csak a körvonalait láttam. Fogtam a dárdámat, a fekvő alakra szegeztem és kiáltozni kezdtem:

– Bajtársak…! Katonák! Lantosz vagyok, a raktárnál! Megtámadtak, jöjjön ide valaki! És hívjátok a Vakondot!

Hangomra, mint másféle visszhang, mozgás támadt. Előbb a falon, aztán a királyi kert felől. Lábak dobogtak. Még szerencse, hogy a Vakond nem volt hallótávolságban, megsértődött volna a neve miatt… Ha ugyan nem tudta réges-rég.

Jöttek a katonák, valaki fáklyát is hozott. Egy másik a tisztért szaladt. Az előbb még oly csöndes, sötétségbe burkolt raktárak mellett nagy lett az élet. A falon is maradtak őrök. Az eddig titokban szundikáló katonák álmosan pislogtak, de tettre készen markolták lándzsáikat. Némelyik marcona arcot vágott, mintha jelezné a tisztnek, hogy ő is itt volt a helyén, keményen! Máskor nevettem volna rajtuk. De most nem volt kedvem mosolyogni.

A Vakond rám nézett:

– Megint te, Lantosz? Másodszor vagy a Palotában és megint a földön maradt valaki… miattad.

Elmondtam neki, mi történt. Az ismeretlen lopakodó próbált túljárni az eszemen, de rajtavesztett. A Vakond a fejét csóválta, közelebb parancsolta az egyik fáklyás katonát. Majd favödörnyi vizet hozatott a kútról és a férfi arcába locsolta. Nagydarab, feketehajú alak volt, öltözete után ítélve palotabeli rabszolga. Tán valamelyik előkelő úr szolgája, mert hisz nem járt rongyokban.

– Valami belső ember lehet.

– Nézd a kezét, milyen finom.

– No, ez se sok vödröt hordott.

– Nem a cipelők törzséből való – tréfálkoztak-tanácskoztak a katonák. A Vakond mérgesen felhorkant:

– Amint magához tért, álljon fel és kötözzétek hátra a kezeit. Két ember vezesse az őrség termébe. A többiek vissza a helyükre, messze még a hajnal!

Vártam, hogy mond nekem valamit, de hallgatott. Hát én is összezártam a számat makacsul és hamarosan ismét sötétség borította a szolgaszállások meg a raktár környékét.

Tovább járkáltam fel-alá, lándzsámat markolva.

Teltek a napok.

Most is sokszor gondoltam a kékruhás lányra. A Palotába ismét nem osztottak be, most a tisztek döntöttek így. Néha úgy éreztem, mások is beszéltek rólam, valahol a magasabb körökben. De erről semmit sem tudhattam. Egyelőre csak azt vettem észre, hogy ismét jobbára a kikötők valamelyikében vagyok őr, vagy két-három napig csak a kaszárnyában senyvedek. Katonasors, vigasztaltam magamat.

A városban érezhetően megváltozott valami. Egy idősebb katona, ki már sok éve szolgált, egyszer elvitt magával egy ivóba. Cserépkorsóban kaptuk a jóféle görög bort, mit hajókkal hoztak északról. Olyan városokból, amelyeknek azelőtt a nevét sem hallottam. De most – a boraik miatt – megtanulhattam. Nekem a milétoszi vörös ízlett a legjobban. Mások a ciprusi vagy a szicíliai italokat kedvelték jobban. Az a katona szakállába túrt és a durván faragott asztalra bámult. Már a negyedik pohár volt előtte, az sem érintetlen:

– Tudnod kéne, Lantosz, hogy mi történt itt eddig. Nemrégen csöppentél ide Alexandriába és fogalmad sem lehet, mi minden történt itt ezekben az években.

– Hallgatlak – mondtam bíztatóan. És tényleg, nem figyeltem a kocsmában iszogató, dalolgató többiekre. A tengerészekre, a kikötői munkásokra, a városiakra. A szolgákra, az itt időző parasztokra. Most tényleg az érdekelt, amit ez a fickó mesélni fog.

– …Kleopátra apjáról mit hallottál? Semmit? Nos, ő volt ám az igazi mulatós fajta. Amikor üres lett az alexandriai trón, a Ptolemaioszok Szíriába menekült családtagjainak kínálták fel. Azok közül került aztán ki a mai királynő apja, a „Flótás”. Fuvolásnak is becézték, merthogy igazából csak ahhoz értett a nyavalyás – beszélgetőtársam aligha kedvelhette a királyt. Életének egy részét pedig éppen alatta szolgálta le. Csöndesen folytatta:

– Véreskezű volt az is, mint mindegyik, ki Nagy Sándor árván maradt trónjára került. Ha a hódító látta volna, hogy száz meg száz év alatt miféle alakok páváskodtak a helyén…! A Flótás meg az új Dionüszosznak hódolt, a legszívesebben csak mulatott volna egész életében. Minden napra jutott valami mulatság. Elhajókázott szépen a rómaiak meg a saját népe között. Az egész élete így telt el, hidd el nekem. Félt, hogy Róma beolvasztja Egyiptomot a Birodalomba, ugyanakkor idehívta katonáikat és hízelgett nekik. Tőlünk rengeteg adót szedett be azzal, hogy kell a pénz, megvesztegetni a római szenátust, nehogy légiókat küldjenek ide. Közben olykor ő maga hívott be római katonákat, igaz, mindig csak egyetlen légiót, hogy tartsa féken az egyiptomiakat… Az emberek féltek a rómaiaktól. Hogy ha Egyiptom egy lesz a sok tartomány közül, akkor Róma itt is nagy adókat vethet ki. Kevesen gondolták végig, hogy már most is azt az adót fizetjük, és éppen a rómaiaknak, csak most még úgy hívjuk – a függetlenség ára…

Bajtársam nagy filozófus lehetett, vagy legalábbis annak képzelte magát. Kiitta a negyedik pohárral és máris töltött egy ötödiket. A cserépkorsó gyanúsan könnyű volt már, amikor én is megemeltem, hogy kitöltsem a magam második poharát.

– A Flótás hol a rómaiaknak kedvezett, hol meg itthon az embereknek. A papoknak, a parasztoknak, a katonáinak! Azt is mondogatta, hogy ha Egyiptom erős lesz, akkor a római légiók sem bírhatják le… De mondom, itt-ott beengedte őket, szolgáltak neki is, védték őt meg délen néhány helyőrséget a barbárok támadásaitól. Bizony hiába lett nagy ember Rómában az a Caesar, tudod, ki annyi éven át mondogatta: Egyiptomot el kell foglalni – a mi Flótásunk bizony őt is lebírta. Hatezer talentum aranyat adott neki, azt beszélték, bár a színigazságot senki sem tudta sem akkor, sem máig nem derült ki. Bizonyosan megúszták akkor a nagyobb bajt, mert Caesar, ki addig az ellenkezőjét akarta, mostantól kezdve hirtelen Egyiptom függetlenségének legnagyobb római szószólója lett, bizony! – a katona felhajtott egy kis bort. Aztán megint az asztalt nézte. Ezekre az időkre már jól emlékezhetett, de nyilván úgy ítélte meg: az ilyen hozzám hasonló újoncnak sem kell mindent tudnia. Hát csak nagy léptekkel szaladt át a történeten:

– A Flótásnál is betelt a pohár, úgy bizony. Még elnézték neki, hogy háborúkba keveredett keleten, hogy annyi pénzt adott a rómaiaknak, hogy hatalmas adósságokba keveredett a nyavalyás. De hogy elvesztette Ciprust is! Amit mi mindnyájan Egyiptom részének véltük addig. De Rómában másképpen döntöttek és a Flótás semmit sem tett, hogy megmentse azt a gyönyörű szigetet. Kétszáz évig a miénk volt, gondold csak meg, barátom!

Engem a legkevésbé sem izgatott Ciprus sorsa. Míg Alexandriába nem jöttem, azt sem tudtam, hogy van ilyen sziget. Mint minden, ami messze északon, a nagy tengeren túl volt, nem ébresztett bennem semmilyen érzést. Nem úgy bajtársam, aki kishíján elsírta magát. Sejtettem, ebben azért a bor is ludas lehet, nem csak az érzelmek…

Más gondolat érlelődött bennem, ami nem hagyott nyugodni. Közelebb hajoltam az öreg katonához:

– Kleopátráról mesélj. Amikor még nem volt királynő.

A katona, akár az engedelmességhez szokott gép, azonnal témát váltott:

– A nép fellázadt a Flótás ellen, az meg elmenekült. De itt hagyta a lányait, Berenikét és annak húgát, Kleopátrát. Berenike akkoriban olyan húsz tavaszt láthatott, Kleopátra meg jó, ha tizet, tizenegyet… talán. Volt még egy húguk meg két öccsük, de azok akkor még alig másztak, az uralkodásra nem gondolhattak. A nép meg azt akarta, hogy a Flótás elmenekült, azért valaki csak kell a trónra, nehogy a rómaiak tegyék rá kezüket az országra. Én is ezt gondoltam.

Ezt olyan hangsúllyal tette hozzá, mintha bizony az ő szava is számított volna akkoriban. Én is éltem már, gyermek lehettem magam is, tán tizenhárom tavaszt, ha láttam. De mit sem tudhattam arról, mi történik Alexandriában. Nem is érdekelt volna, akkor még nem.

– …Prolemaiosz viszont visszatért. Rávett egy szíriai római hadvezért, hogy jöjjön vele a seregével. Így aztán Bereniké, a lánya, ki időközben férjhez ment, szembeszállt apjával is meg a rómaiakkal is, de rajtavesztett. Bizony az apa megölette a lányát, tudod? Akkor kerültek ide a rómaiak, kik máig itt állomásoznak Alexandria mellett két táborban is. A Flótás meg visszatért velük együtt, bennük bízva, a nép ellensége lett, de azzal hencegett, hogy megmentette Egyiptomot Rómától. Mások meg úgy vélték, éppen hogy eladta nekik… Mi meg, katonák, szolgáltuk őt. Ez volt a dolgunk. Máshoz nem értünk, hogy vinné el a pusztulás szelleme!

– Azt ígérted, Kleopátráról fogsz beszélni – emlékeztettem. A feje majdnem az asztalra koppant, hát megtámasztotta két karjával és most mintha a poharához intézte volna a szavakat:

– Kleopátra… szép kislány volt. Még amikor ciprusi babákkal játszott, szíriai kelmékbe öltöztette őket… Maga vágta és varrta meg a ruhájukat, emlékszem. Nemegyszer álltam őrt a Palotában… De az apja egyre betegebb lett. És képzeld, a kislány még alig nőtt fel, még gyerek volt ám igazából, amikor a részeges Flótás maga mellé vette és kitanította, hogyan kell uralkodni… Magam is hallottam egyszer, amint azt mondogatta neki: a hatalom megtartása a legnagyobb tudomány, amit csak az istenek valaha is embereknek adtak. Ezt mondta, no. És a kislány tanult. És egyre többet tudott, elhiszed nekem? Olyan feje van annak, te! Száz pap nem érhet a nyomába.

Miért örültem, amikor e szavakat hallottam? Mert kellemesen bizsergett a szívem körül és valahol mélyen a fejemben is. Kellemes volt szép és jó dolgokat hallani Kleopátráról. Ráadásul egy olyan embertől, akinek aztán biztosan nem volt oka hízelegni neki. Társam újabb korsót rendelt, ezúttal már az én pénzemből. Ha ez így megy tovább, apámnak egyelőre nem küldhetek pénzt.

– Kleopátra érdekel, azt mondod? Hát az apja segédje lett, aztán mindenese. Harminc év uralkodás nagyon megviselte a Flótást. Sohasem szerette őt senki, okkal, és ezt érezte is. Mégis uralkodott, de a végén már csak a lánya segítségével. A kis Kleopátra vezette az államügyeket, én mondom neked! Nem volt ez titok már akkor sem. A hivatalos iratokon is ott a neve az apja mellett, meg hát ott a pecsétje is, no. Mondják, akik tudnak írni meg olvasni… Nemrégen halt meg a Flótás, azt csak hallottad? Ahogy a szokás kívánta, meg is nevezte az utódait. Kleopátrát meg a fiát, azt a kis görcsöt, tudod, aki jó, ha tíz tavaszt látott. Közösen kéne uralkodniok, de Kleopátra csak legyintett a kisöccsére. A nevét odarajzoltatja a papiruszokra, néha a levelekre meg törvényekre is, de kit érdekel, Abból a kölyökből sohasem lesz igazi király. Nem Kleopátra mellett.

Valami aggasztott, de nagyon. Furcsa volt, hogy mi, két katona, egy öreg és egy fiatal erről beszélgetünk az Eunostos-kikötőnegyed egyik tavernájában. És hogy én mennyire komolyan veszem mindazt, amit hallok! De eddig a kékruhás lány valahol mintha a levegőben lebegett volna. Nem volt múltja, semmit sem tudtam róla. Most viszont már annyit legalább megtudtam, hogy nem volt sima az út, amelyen ideérkezett. A fülemben most is ott csengett a mély, nem igazán nőies hangja, láttam a zöld szemét a fekete hajkorona közepén. A finoman barna bőrét is láttam magam előtt, és a testét, azt a szép testét…

– Mondd, barátom, ha ilyen családból ered, akkor tán maga is vérengző és kegyetlen?

A katona alaposan megfontolta a választ. Ehhez előbb kiitta a hatodik pohárral, egyszerre az egészet, majd igen határozottan nézett maga elé. Sajnos a beszéd már nem ment neki ilyen jól:

– Há-hát talán igazad lenne, ha… ha igazad lenne. De nincsen! A Flótás gyerekei látták, milyen az apjuk és nem mindenben követik az ő nyo-nyomait. Már Bereniké is nagyon más volt, Kleopátra meg a többiek mit láttak? Azt, hogy az apjuk meggyilkoltatta a saját lányát! Ők ilyent nem tennének… talán. Szóval te csak ne félj. Kleopátra már sokat látott. Nem olyan kölyöklány, amilyennek látszik. És megvan a maga esze, én mo–mondon neked, Lantosz. Formálisan feleségül ment a saját kisöccséhez, így nem szólhat senki semmit, merthogy „együtt” uralkodnak és férfi is ül Egyiptom trónján, nem csak nő. Mindenki azt hiheti hát, hogy rendben mennek a dolgok. És míg Kleopátrát látod a kígyókkal díszített trónon, hát ebben biztos is lehetsz.

Ez tényleg megnyugtatott. A bajtárs még valamit motyogott arról, hogy talán az öt-hat tavasszal korábban itt rekedt római légiót is elviszik keletre, hadd harcoljanak a parthusok ellen, ott a helyük. De a katonáknak nem akaródzik elmenni, hiszen letelepedtek itt, soknak családja is van már. De hát ezt intézzék el egymás között a rómaiak, no meg Kleopátra.

Hogy mi történt azon az estén, arra csak én emlékeztem. Elázott öreg bajtársamat szinte a hátamon vittem a laktanyába, ahol aztán másnap nem is nagyon emlékezett rá, miről is beszélgetett velem a kocsmában. És ez így volt jó.

Az első zsoldfizetés után – tehát egy holdhónapja voltam már katona Alexandriában – egyik nap különös dolog esett meg velem.

Éppen letettem a szolgálatot és vidáman kimentem a városba, hogy tovább ismerkedjem vele – ezúttal a könyvtárat akartam felkeresni, bár nem tudtam még írni – de hát éppen ez volt a bajom. Kerestem volna egy szegény írnokot, ki némi aranyakért megtanít erre a művészetre. Nem akartam egész életemben egyszerű katona maradni.

A Muszeion felől jöttem. Kikanyarodtam a tengerpartra. A könyvtár emeletes épülete igencsak tiszteletet parancsoló volt, meg is álltam egy pillanatra, hogy elgyönyörködjek benne.

De jött arra a parton egy úr. A hullámok ki-kitörtek kőmedrükből, viharos nyugati szél fújt és bár Fárosz szigete meg a gát-út elébe állt, azért csak keltett hullámokat a Nagy Kikötőben is. Arcomba vágott a szél, felhőket kergetett és semmit sem tisztelt. Némelyik pálmát is megmozgatta erősen. Benyúlt katonaingem alá, meztelen térdemet csiklandozta. Bőrövemen most csak egy tőr lógott, azt mindig magamnál hordtam.

Az úr nem volt nálam sokkal idősebb. Nyílt az arca, közvetlen a viselkedése:

– Hé, katona! – szólt rám. Persze rögtön indulatba jöttem:

– A nevem nem „Hé katona”, és nem állok meg akárki szavára.

Nem sértődött meg, inkább mosolygott. Görög volt ő is, látszott. Afféle udvarbeli embernek látszott. Nem igazi egyiptomi, de még csak nem is a régi keverékek közül való. Mint én, ki bár csak félig lévén görög, azért jobban a magaménak éreztem ezt a földet.

– Ülj le velem egy kemény kőre, és bebizonyítom neked: jól tudom, ki vagy, Lantosz.

Jó ruhája volt és fegyvertelennek látszott. Kedves volt és tiszteletteljes. Nem láttam okát, miért ne álljak vele szóba. De ha ismét megsért – határoztam el – itt hagyom.

Mindenestre gyanút ébresztett, hogy tudta a nevemet. Ő pedig rögtön így tett:

– A nevem egyelőre nem fontos. Talán az lesz később. Mondd, bátor ember vagy te, Lantosz?

– Annak vélem magamat – bólintottam komolyan. A férfi fekete szemében ott csillogott az elégedettség:

– Rendben van. Én is ezt hallottam rólad. Ne kérdezd, kitől. Mindenki dicsért, ami elég szép dolog ebben a városban egy olyan embertől, aki csak egy holdhónapja érkezett.

– Mondd, mit akarsz tőlem, mert sietek – jelentettem ki. Láttam a szemén, hogy ez is tetszik neki. Úgy tűnt, nem mondhatok neki semmi olyant, ami haragot gerjesztene benne?

– Röviden beszélek hát veled, Lantosz. Vannak néhányan ebben a városban, akiknek elegük van a mostani helyzetből. Változtatnának rajta. Te a Palotában szoktál őrködni. Ha legközelebb is ott leszel, szükség lesz rád. A bátorságodra, a fegyveredre.

– Nem értem – feleltem. Pedig igazából már kezdtem érteni. Az ismeretlen a szemembe nézett és mosolygott:

– Érted te azt jól. Bátor emberek egy csoportja véget vet valaki életének, hogy Egyiptom más útra térjen. És akik ott lesznek ezek között, mind nagyok és hatalmasok lehetnek a jövőben. Még akkor is, ha mindeddig összesen csak húsz tavaszt láttak! Sok, nagyon sok arany üti a markodat, Lantosz, és utána, ha sikerrel járunk, nyitva áll előtted az út felfelé.

Egyértelmű ajánlatot kaptam hát. Segítsek a Palotában valami összeesküvésben? Bár ez a szó nem hangzott el, azért nem érthettem félre. A férfi arca mindent elárult. Most hirtelen várakozó lett és ravaszkodó. Valami belém villant. Ezt nem hagyom annyiban! Úgy tettem hát, mint aki megingott:

– Gondolkoznom kell.

– Holnap ilyenkor legyél itt. Várom a válaszodat – mondta és elsietett. Sebesen ment, éppen vitatkozó tudósok egy csoportja jött ki a Könyvtárból, az ismeretlen közéjük vegyült és nem láttam többé.

Visszasiettem a laktanyába és megkerestem a Vakondot. Elmondtam neki mindent. Apró szemével sűrűn pislogott, aztán szótlanul elindult előttem. A laktanya parancsnokához mentünk, kit – mert félig római volt – Balbusnak hívtak. Századosként szolgált Kleopátra seregében, ami ott akkor igen nagy rangnak számított. Egy százados nem csak száz embernek parancsolt, mint a római légiókban. Lehetett a helyőrség parancsnoka is – és Balbus éppen az volt Alexandriában.

Kiküldte a Vakondot. Ketten voltunk a szobájában, ahol díszes tőrök és fényesre tisztított pajzsok lógtak a falakon. Balbus zömök, nyíltarcú, erős férfi volt, apám-korabeli lehetett. Szigorúan nézett és végighallgatva a történetet, kutatóan kereste a tekintetemet:

– Igazat szóltál, katona?

– Csak a tiszta igazat. Amit holnap délután be is bizonyíthatok, ha megengeded, uram.

Mindketten tudtuk, mire gondolok. Balbusnak is ez járhatott a fejében, mert kis töprengés után így szólt:

– Azt fogjuk tenni. Te ne törődj semmivel. Holnap menj a könyvtár elé és várd meg azt a férfit. A többi a mi dolgunk. Intézkedem, hogy holnapra ne osszanak be szolgálatra, Lantosz katona.

Megint úgy sütött a nap, mint tegnap. Sőt talán jobban, mert a nyugati szél elállt és felhők is alig mutatkoztak az égen. Kisebb hullámok persze most is csapkodták a köveket, hallottam. Hiszen a tenger sohasem nyugszik meg. Él és mozog akkor is, amikor az avatatlan csak szélcsendet hisz és mozdulatlan vizet lát.

Leültem egy kőre. A könyvtár épületét megvilágította a nap, meleg volt. Rabszolgák közeledtek egy lefüggönyözött gyaloghintóval, utasa nem lehetett éppen könnyű, mert négyen hozták és mégis erőlködtek. Sokan járkáltak arrafelé. Fiatal lányok csapata mosolygott rám, én meg vissza rájuk. Szolgák cipeltek valamit, egy szamaras férfi komótosan ballagott állata mellett.

Aztán felbukkant az én emberem. Most is a tegnapi ruháját viselte, nem rítt ki a tömegből. Egyenesen odajött hozzám és láttam, már messziről kémleli az arcomat. Olyan fontos neki, hogyan döntöttem? Hiszen én csak egyszerű katona vagyok, nem fontos láncszem az összeesküvők között. Vagy azzá tennének, ha hagynám? Nagy pénzekkel és hatalommal kecsegtetnek. Miért éppen engem?

– Üdvözöllek, Lantosz. Nos, hogyan döntöttél? Ha csatlakozol hozzánk, nem bánod meg.

– Kleopátrát akarjátok megölni? – kérdeztem látszólag könnyedén. Gondtalanul. A férfi meg ugyanúgy rábólintott:

– Hát persze, hisz övé a trón. Nekünk más jelöltünk van, kit szívesen ültetnénk oda.

Akkor megragadtam a két karját. Oly erősen fogtam, hogy mozdulni sem tudott. És kiabáltam:

– Ide, katonák, ide…!

Nem láttam őket, de ott voltak. Tudtam, hogy ott kell lenniök. Fogalmam sem volt, Balbus hová rejtette őket. Most megtudhattam. Néhányan civil ruhát viseltek, és körülöttünk ólálkodtak. Egy kisebb csapat pedig egyenruhában, fegyverrel a parti sziklák mögött rejtezett mindeddig – most onnan rohantak elő, kardjukat magasra tartva. Magát Balbus parancsnokot pedig egy vastag pálma törzse rejtette. Dülöngő léptekkel közeledett.

Ami meglepett – foglyom mosolya volt. Mint aki megkönnyebbült. Sőt, mintha örült volna annak, ami történt! Pedig elfogták az összeesküvőt és aligha volt irigylésre méltó sorsa. Ám nem ellenkezett, még szelíden sem. Csak állt a két kezem között, nem akart szabadulni. Odaértek a katonák és durván elrántottak tőle. Balbus is jött és éppen dicsérni akart engem – bevallom, szívesen hallgattam volna szavait! – amikor a függönyös gyaloghintó rabszolgái letették terhüket és valaki csak annyit mondott:

– Balbus százados, hozzám!

Torotész volt.

A nagyon csúnya eunuch. Aki olyannyira ellenszenves volt nekem azon a bizonyos első napomon a Palotában. Az ember, akiről azt hallottam sokfelől, hogy Kleopátra leghívebb szolgája és munkatársa, együtt alkotják a törvényeket és intézik az ország ügyeit. Vannak persze mások is oly magas polcokon, de Torotész, ez az ellenszenves figura, ki eddig mindig rosszat akart nekem, közöttük a leghatalmasabb. Vajon miért kegyeli őt a királynő? – tettem fel magamnak a kérdést, amit naponta sok ezren kérdezhettek Alexandriában.

A férfi szeme nem látott engem – csak Balbusnak magyarázott valamit halkan. A százados kissé görnyedten állt – most egy csöppet sem látszott katonának, inkább alázatos hivatalnoknak. Hát persze, ő is nagyon jól tudta, hogy errefelé Torotész szava parancs.

Én csak álltam és ostobán éreztem magamat. Aztán Balbus odajött hozzánk. Az arca csodálkozó és zavart volt. Ám mint katona, ilyesmit nem mutathatott, hát szigorúra rendezte vonásait:

– A foglyot engedjétek el. Sorakozó, irány a laktanya! Lantosz, te Torotész úrral mégy. Holnap délelőtt gyere a laktanyába, elszámolunk.

Nem értettem az utolsó szót. Elszámolunk? Leszámolunk? Csak nem azzal vádol, hogy becsaptam őt? Hiszen lám, elfogtam az összeesküvők egyikét…! Aki most rám mosolygott, aztán kisétált a katonák közül és eltűnt az utca forgatagában. Semmit sem értettem és ez az arcomra volt írva. A katonák elmentek. Torotész intett:

– Gyere már ide, Lantosz, mire vársz?

Amikor ott álltam mellette, közelről is megnézhettem. Nagyon csúnya volt, szinte undorítóan hájas, szétfolyó. Mit sem segített, hogy bársony a ruhája, hogy vaskos a nyaklánca és csupa aranygyűrű minden ujja. Amikor rám mosolygott, elfogott az undor. Igyekeztem nem mutatni, de láthatta a szememben, hogy nem rajongok érte. Hát csak ennyit szólt:

– Gyere a hintóm mögött. A Palotába megyünk, beszédem van veled.

Követtem hát. Mi mást tehettem?

A Palota nem volt messze. A kapunál kiszólt az őrnek, aki ránk nézett. Most is egyenruhában voltam, ismertem a tisztet, a mi laktanyánkból volt. Az is intett, hogy mehetek. Hát követtem bent a díszes, lenyűgözően nagy épülethez. Egy díszes márványlépcső előtt tették le a hintót a megkönnyebbült rabszolgák. Torotész előttem ment fel, láttam vaskos lábait, vastag bokáit. Csoda, hogy még él, jutott eszembe. Nem kívántam a halálát, de nem rázott volna meg különösebben, ha kihirdetik, hogy befejezte földi pályafutását…

Odabent hűvös volt. Vastag falakon díszes kelmék tették meghitté a legkisebb szobát és a legnagyobb termet is. Átmentünk néhány ilyenen, azt hiszem, ez lehetett az eunuch palotabeli lakosztálya. Végül letelepedtünk egy teraszon, amely nem a tengerre, hanem délre, a városra nézett. Ezernyi ház teteje képezett másféle tengert. Embertengert. Torotész helyet foglalt, én meg állva maradtam. Jött egy szolga, frissítőt hozott. Cserepes volt már a szám a melegtől és az izgalomtól, hát elfogadtam.

Csak az volt a baj, hogy valahonnan ismertem azt a szolgát. Nagy, széles vállú, feketehajú férfi… Aztán felfogtam: ezt ütöttem le a múltkor éjjel a raktárak körül.

Torotész csak nevetett:

– Felismerted, igaz, Nos, akkor beszélgessünk.

– Nem csodálkoznék, ha a tegnapi és mai összeesküvő férfi is a te szolgád lenne – jegyeztem meg neheztelően és mit sem értve. A csúnya férfi nevetett:

– Hát persze, hogy vele is találkozhatsz, ha akarsz. Itt él velem.

Vállat vontam. Kissé megadóra sikerült a mozdulat, amit ő persze észrevett. Mindent észrevett, állandóan figyelte a környezetét, az embereket. Tudta hát szinte azt is, mit gondolok. Hirtelen elkomolyodott. Leültetett, pedig ilyen előkelő emberek jelenlétében tiszteletlenség ülni – ezt tanultam eddig. Ám Torotész olyan türelmetlen mozdulattal intett, hogy kénytelen voltam letelepedni egy faszékre. Ő trónushoz hasonló erős alkalmatosságon ült. Minden más bútor összerogyna alatta, gondoltam csúfondárosan.

– Figyelj rám, Lantosz, ne hidd, hogy hálátlan vagyok – kezdte csöndesebb, eltöprengő hangon. Nem hittem volna, hogy ilyen is tud lenni. Tágra nyílt szemmel néztem őt.

– Nem felejtettelek el, és nem vagyok az ellenséged sem. De harminc tavasz óta élek az alexandriai udvarban. Még a Fuvolás, vagyis hát Ptolemaiosz Auletész uralmának nagyobb részében is itt szolgáltam az udvarnál. Itt voltam Bereniké idején és itt vagyok most Kleopátra mellett is. A királynőnek szüksége van a tapasztalatomra.

Hallgattam Vártam. Mi közöm nekem ehhez? Torotész elnézett a fejem fölött, talán Alexandriát látta-nézte, amikor hozzám beszélt?

– …Azt mondtam, nem vagyok hálátlan. Nagyon is felfogtam, hogy megmentetted az életemet azon a reggelen. Ha nem oly gyors a szemed, a kezed és főleg az eszed, én már rég nem vagyok ezen a világon. Az egyik összeesküvő a királynőt célozta meg, a másik engem, és mindketten egy fél lépésnyire voltunk a dicstelen haláltól. De te ott voltál, szerencsére. Bizony abban igazad van, hogy nem rögtön lettem neked hálás. Még az is megfordult a fejemben, hogy nem mások küldtek-e téged ide, hogy a közelembe férkőzz? Ne feledd, aki mellettem van, az részese a hatalomnak. Nagyon is részese… Hát persze, hogy gyanakodtam. Ha nem lennék gyanakvó, már rég nem élnék, Lantosz. Már az ostoba Auletész, vagyis a Flótás alatt bevégeztem volna! Ott mindig résen kellett lenni.

Nem is vette észre, hogy népies csúfnevén említette egykori királyát, Kleopátra apját.

Én persze hallgattam. Most rajta a sor, hogy beszéljen. Én már bizonyítottam – tettekkel. Maradjanak a szavak Torotésznek, azokhoz úgy is jobban ért, mint én.

– Gyanús voltál, hát ezért nem tettem semmit azonnal. Utasítottam az embereimet, nézzenek meg téged közelről. Ki vagy te, miféle ember, mire lehet számítani veled kapcsolatban? Tudod, ami azután történt, mind egy-egy próba volt. Amikor nyílvesszeid elrepültek íjad húrjáról, mint katona, mint testőr vizsgáztál, remekül. De ez nem elég. Csak erre lennél alkalmas…? Hát amikor éjszaka őrködtél a palotában, rád küldtem a szolgámat. Ha ő kap el téged, bebizonyosodik, hogy nem vagy igazi férfi, nem tudsz jól küzdeni… De ezt a próbát is kiálltad. A mai volt a harmadik és utolsó. Mit érek testi erőddel és ügyességeddel, ha agyad lomha? Ha olyan lassú, hogy nem fogod fel időben, mi történik veled és körülötted? No és azt is tudni akartam, meg lehet-e téged vesztegetni bármivel is, Lantosz!

Fellélegeztem. Életem utolsó hónapjának titkai lám, szétfoszlottak. Mindenre kaptam magyarázatot. Kivéve egyetlen kérdésre, ami most tolult belém: „Miért? Miért volt minderre szükség?” Hisz tudhattam, hogy Torotész ezt nem ok nélkül tette és tehette.

Látta szememben a kérdést. Most talán nem is volt olyan csúnya az az ember, mint amilyennek kezdettől láttam. Komoly lett és már nem vette le rólam sötét szemét, amikor csupáncsak annyit mondott:

– Öreg vagyok és beteg. Hamarosan elhagyom ezt a világot. Szükségem van valakire, aki a helyemre léphet.