Nemere István

Szerelmem, Napóleon

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

EPUB ISBN 978-963-387-531-5

MOBI ISBN 978-963-387-532-2

TARTALOM

Üzenet

1. Télen kezdődött…

2. Erőszakból szerelem

3. Szerelem Európában

4. A vándorok

5. Hárman

6. Régi szerelem, új szerelem

7. Búcsúzás

8. Ami utána történt

Üzenet

A szerző néhány gondolatot üzen az olvasónak, mielőtt az belefogna a történet olvasásába. A szerelmi-politikai történet, amit itt olvasni fognak, az valóban lezajlott. Pontosan úgy történt meg, ahogyan leírtam. Eredeti lengyel és francia források alapján vetettem papírra a szép lengyel grófné és a világhódító császár szerelmét, annak összes szép és kevésbé szép eseményével együtt. Hazai források ezzel ilyen mélységben még sohasem foglalkoztak, magyar nyelven erről így sehol sem olvashattak.

Felhívom a figyelmüket egy kis technikai „trükkre”. Napóleonnak szinte minden szavát, mondatát feljegyezték, amit kiejtett a száján, maga Walewska grófnő és mások is megtették ezt. Amiről bizonyos, hogy a császár mondta, vagy szerelmes levélben leírta, és minden forrásban ugyanúgy található – azt a mondatot dőlt betűkkel írtam. Ám amit nem olyan betűkkel szedtek ki e könyv lapjain, az is hitelesnek számít.

1. Télen kezdődött…

– Éljen Napóleon!

– Éljen a császár!

Ügyet sem vetett a kiáltozókra. Még azon csodálkozott, hogy egyáltalán észrevették. Éjszaka volt, egy héttel Szilveszter napja előtt. Éjszaka érkezett a városba, jeltelen kocsin, néhány kísérő testőrrel. Nem félt. Varsó nem jelentett számára titkot, és nem is volt ellenséges. Bár most már 1806-ot írnak, annak is a végét, a lengyelek még mindig hiszik, hogy feltámasztja államukat. Sőt most kezdenek ebben hinni igazán. Hogy éppen miatta és általa nyerik vissza a rég elveszített függetlenségüket…

A császár ki sem nézett a kocsi ablakán, a kiáltások elhaltak. A városba érve látta, hogy készülnek a hivatalos fogadására – diadalkapukat ácsoltak éppen többfelé is, amelyek alatt elhaladt most, felismeretlenül. A királyi vár előtt az őrök viszont már ismerték kocsiját, meg a testőrök is mondtak pár szót.

A császár kiugrott a kocsiból. A francia és lengyel őrség döbbenten nézte az alacsony termetű férfit. Íjként feszültek tisztelgésbe, kicsit dermedten.

– Bajtársak, kapok egy pohár vizet? – kérdezte Napóleon rekedtes hangon. Ma még alig szólott, nem volt kihez. Hajnaltól úton volt, váltott lovakkal jött. És megy is tovább holnap máris. Mielőtt a lengyel urak megtudják, összejönnek, hogy untassák folyton ugyanazzal – ő már Kelet-Poroszország felé lesz úton. Majd egy hét múlva ismét eljön. Akkor már talán éppen a diadalívek alatt, amelyre addigra borostyánt és babérlevelet is fonnak a lelkes lengyelek. No meg fenyőágakat. Karácsony van.

Karácsony… Gondolatban legyintett. Nem számít, az sem számít. Kopott bádogbögre került ujjai közé. A víz hideg volt, jólesett. Kiitta az utolsó csöppig, aztán visszaadta a bögrét – a katonák úgy bámulták, mint egy istent, talán még a fegyelemről is megfeledkeztek.

Napóleon elindult, át a köves udvaron, csizmája kopogott. Előtte rohantak az emberei, már szóltak, ahol kell. Már rohannak befűteni a legszebb termet, szakácsot ébresztenek, ételt-italt keresnek hamarjában. Pedig nem kéne, nem éhes most. Egy pohár vörösbor jót tenne, de az van a kocsijában, egy ládában. Az inasa majd felhozza.

Percekkel később már az ablaknál állt. A várost nézte. Közelebb paloták, távolabb tisztesebb, de jóval alacsonybab polgárházak. Majd láthatja a város szélén, meg a Visztula partjain a nyomorgók kunyhóit is – tudta jól. Hány ilyen városban járt már? Nem emlékezett. Nem tartotta számon. Hány országban szervezett helyi légiót, hogy azok a katonák őt támogassák? Van és lesz majd lengyel légió is. Ezekből az emberekből, akik még mit sem sejtve élnek most e falak mögött. És ezek itt mit csinálnak most? – tette fel a kérdést, hangtalanul. Jó lenne, ha tennének is valamit a függetlenségükért. De a lengyelek csak beszélni tudnak, csak szájalni…

A fáradt test a pihenést követelte. A császár keze már ruháját tapogatta, vetkőzni kell. Aludni, gyorsan és mélyen.

A lengyel urak itt hazafias társaságokba tömörültek, amelyek legfőbb célja természetesen egymás legyőzése volt. A poroszpártiak, az oroszpártiak, az osztrákpártiak, no és persze mindenek fölött a lengyelpártiak küzdöttek. A franciák mellett senki sem áll ki…? Küzdenek ma is. Franciaország híre kissé megkopott közöttük, de azért még elég sokan vannak, akik várnak és remélnek. „Bennem bíznak”, gondolta a császár ledobva kabátját. Ahogyan régebben, úgy most is csak arra számítanak, hogy Napóleon majd rendet csinál. Majd önállóságot ad egy igazi nagy Lengyelországnak… Egyelőre csak egy kis hercegségről lehet szó. Nem többről. Lám, a varsói hercegséggel sem tudnak mit kezdeni ezek az urak. Szeszélyesek, széthúzók, sokszor bizony maguk sem tudják, mit akarnak.

De mindez most nem érdekelte a császárt. Hamarosan visszajövök és talán egy kis rendet csinálok – mormolta még, mielőtt feje lehorgadt és elaludt ültében, félig levetkőzve.

Nem messze Varsótól ugyanazon az éjszakán valaki nem aludt.

A nagyváros közelében fekvő birtok sötétségbe burkolózott. Hideg volt az éjszaka, csak az uraságok lakosztályában fűtöttek be erősen. A cselédek persze szereztek maguknak fát – még a tél elején tartottak, futotta hát a kastély mögött, a cselédházak takarásában álló farakásokból. Azért vágták fél nyáron át a felfogadott béresek a fát, hogy amint eljön az igazi tél, minden kályhába meleget leheljenek.

A fiatal grófné nem tudott elaludni.

Néha arra figyelt, hogy a szomszéd szobában alvó gyermeke nem ébredt-e fel? Kicsi még a fiú, olykor rosszat álmodik, nyögdécsel kissé, mintha betegség bántaná, pedig nem. Amúgy csöndes jószág, nincs vele sok baj.

Walewski gróf a maga szobájában alszik. Két külön hálószoba a nagy épületben, egymástól jó távol… Hát igen, ez most örömmel töltötte el Mariát. Ha eszébe jutott, hogy ott kéne feküdnie az idős férfi mellett és hallgatni, ahogyan… Nem, nem! Fejét most a párnába fúrta.

Ezerszer végiggondolta már az életét. Az egy olyan csapda volt, amelyből kiutat sem ő, sem más nem találhatott. De hát más nem is keresett ilyent – a kiút csak neki volt fontos, csak őt gyötörte egy régi, talán rossz választás?

Maria még emlékezett jól apja halála napjára, pedig kicsi volt. És emlékezett a nevelőintézetre is. Az apja korán, túl korán halt meg, félárvaságra hagyva mind az öt gyerekét. Az anyja nem is tudott ennyit eltartani, legalábbis nem mind úgy, hogy együtt legyenek a házukban. Amikor már nem jutott mindenkinek étel, feláldozta Mariát. A család hiába ősrégi, és nemes – attól nem szaporodott meg az asztalon a kenyér, a hús. Maria hát tizenhat éves koráig idegenek között nevelődött. Anyját évente kétszer ha látta és közben haza sem vitték.

Voltak jó és rossz tanítói. Megtanulta, amit abban a korban a nemes lányoknak tudnia illett. Tudott rajzolni, játszani egyik-másik hangszeren. Kötözött virágcsokrokat és beszélt franciául meg németül. Ezek voltak akkoriban a „kötelező nyelvek” az úri világban. Megtanulta hazája történelmét és igen lelkes patrióta lett belőle – bár mint lánygyereknek, erre semmi szüksége sem volt. Vagy csak úgy hitték akkoriban sokan.

Már amikor hazatért, mindenki Napóleonról beszélt. A tizenhat éves kislány, ki idegen földeken soha nem járt addig, nem igazán törődött a franciák császárával. Az a szép nyelv jól ment neki, de mikor és kivel gyakorolta volna…? Amikor hazatért, anyja örömmel fogadta – és rögtön azon kezdte törni a fejét, hogyan adja férjhez kikupálódott, helyes kis lányát?

Tizenhat évesen férjhez adni egy lányt az 1800-as évek elején – teljesen normális dolognak számított. Így tudta ezt Maria is. Most, néhány évvel később visszatekintve, már maga sem látott benne semmi különöset. Hiszen anyja továbbra is özvegyasszony volt csupán, senkitől sem nyerhetett segítséget, támaszt. Minél előbb meg kellett szabadulnia egy éhes szájtól. És a dolog így sem ígérkezett könnyű feladatnak, mert – mint egyszer véletlenül kiszaladt a száján, amikor Maria is hallotta – hozomány nélkül férjhez adni egy lányt bizony nem könnyű feladat!

Maria vallásos volt, és hazafias – szinte csak ez a két érzelem töltötte ki a lelkét. Mint honleány is szeretett volna tenni valamit a hazáért – de mindaddig nem adatott meg neki. Hitte és félte Istent és mindennap imádkozott – még itt, az új helyén is.

Most szeme a sötétbe nyílott. Emlékezett, mert az álom messze elkerülte a szemét, az agyát. Ha nem akart, akkor sem gondolhatott másra. Még húsz éves sincs, és lám, egy hároméves kisfiú anyja lett…

Maria erősen behunyta a szemét. Hátha így sikerül elaludnia? Már-már fájt a szeme, amikor ismét kinyitotta – nem, ez így nem fog menni. Ismét belehallgatott a nagy csöndbe, de csak a szél sistergett odakünn, az is szerényen. És mintha a kéményen át lopózna le egy-egy halvány fuvallat… Az asszony a hátára fordult ismét, és szavak nélkül mesélt a homálynak.

Az anyja két férfit is talált. Egyiknek sem volt szüksége hozományra, viszont tetszett nekik ez a szőke, kékszemű leány. Aki lám, a nevelőintézetben a legjobb iskolát járta ki. És egy nagyon is régi és szép famíliából származik. Igaz, a fiatalabb kérőt nem ez izgatta elsősorban. Amikor bemutatták neki, még egy pillanatra megdobbant a szíve. Hiszen olyan jóképű volt, fiatal, harminc talán, és mint mondták, nagyon gazdag.

De orosz!

És Maria egy olyan ország honleánya volt, amit nemrégen már harmadszor osztott fel egymás között a három szomszédos hatalom. A régi és dicsőséges, tengertől tengerig terjedő nagy Lengyelország megszűnt létezni. Ami belőle maradt, az csak szégyenteljes apró folt a térképeken. A poroszok, az osztrákok és az oroszok úgy rajzolgatták át a térképet, úgy mozgatták megszálló seregeiket ezen a földön, mintha mindig is az övék lett volna minden. Lám, Varsót is elfoglalták, és ezernyi tehetős család költözött be rögtön. Varsótól Szentpétervárig és Moszkváig orosz földnek tartották mindazt, amiért fél évezred lengyeljei annyi vért ontottak…

Az az udvarló is ezek közül volt. Úgy tettek, mintha barátkoznának a lengyelekkel. Övék lett minden cári hivatal, aminthogy Varsó is egy megszállt tartomány fővárosává züllött csupán. Mindenütt ők vonultak páváskodva. És sikerült is beházasodniok számos lengyel famíliába, ahol pénzt, hírneves ősöket, mai befolyást találtak. Maria vajon mondhatott-e igent egy orosznak, éppen most, éppen itt…?

Elutasította. Anyja ekkor, akár egy csepűrágó, újabb kártyát rántott elő az ingujjából. Névkártyát, természetesen. De figyelmeztette a lányát.

– Több jelölt nincsen. Ez öreg, nagyon öreg. De lengyel, és özvegy. Egykori királyi kamarás, ki máig őrizheti címét, rangját. kamarásné leszel, és gazdag. Hát úgy fogadd őt, lányom!

Maria mégis megrémült, amikor először megpillantotta. A névjegy gazdája csakugyan öreg volt. Akkor már majdnem hetven éves! Ő meg tizenhét sem. Anastazy Colonna-Walewski gróf sárgaarcú, ráncos vénség volt. De még jól tartotta magát. Csak hát ennyi év… Maria később tudta meg, hogy az első házasságából származó gyermekének lánya, vagyis az unokája is idősebb nála! Ezt eleinte el sem tudta hinni.

Gróf Walewski kamarás sem volt újgazdag. Nagyon régi, ismert és előkelő családból származott, lengyel és olasz ősök keveredtek benne. A család akkortájt az egyik legelőkelőbbnek számított megszállt lengyel földön, és uradalmai, birtokai voltak sokfelé. A Varsóhoz oly közeli Walewicében volt a legrokonszenvesebb uradalma, hát ott élt. Régebben persze részt vett a főváros társasági életében, aztán kissé elszokott ettől. Most, hogy fiatal felesége lett, ismét eljártak a városba, igaz, ritkán.

Mert hát Maria mi mást is tehetett volna? Anyja közölte vele, tovább nem tartja el. Walewski gróf öreg volt… nem, erre nem akart gondolni. Még fogalma sem volt róla, mi várhat rá egy nászéjszakán. A hölgyek oly keveset tudtak az ilyesmiről… A nevelőintézetben oly sok mindenről volt szó, de erről soha senki nem ejtett szót.

Maria jószerével nem is tudta, mi történik vele. Az esküvő után a gróf ágyába vitte a magánál több mint hatvan évvel fiatalabb lányt. A szőke fej, a csodálkozva felnyíló égszínkék szempár… A fiatal test, amit soha azelőtt nem érintett senki… Most ráncos, sárga, pergamenszerű bőrrel simult össze.

És nem, nem csak egyszer, nem csak egyetlen éjszakán… Maria már nem akart erre emlékezni, ám a saját gondolatai ellen nem sokat tehetett. Azok csak előtüremkedtek, benne voltak valahol mélyen. Az ágyban feküdt, és az is ágy volt, csak másik. Az ősök ágya, olyan régimódi, amelyben már vagy öt nemzedék fogant, sőt született is. No és hányan haltak meg benne…?

Hónapok múlva vette észre, hogy terhes. Minden úgy lett, ahogyan az öreg Walewski megmondta előre. Ő még gyermeket akart, méghozzá fiút. Akkor is, ha tudta, hogy felnevelni már nem jut ideje. De nagyon kellett neki az a fiú. Ha a gyermekre gondolt, kicsit ellágyult – és ugyanezt a lágyságot vélte felfedezni Walewksi gróf szemében is. Ez egy kicsit közelebb hozta őket egymáshoz. A walewicei kastély magányában előbb megszületett a kisfiú, aki oly sok örömet adott nekik. Aztán megint múltak az évek. Walewski gróf többé már nem közeledett a feleségéhez.

Pedig… Maria ismét oldalára fordult, mint aki nagyon, nagyon akar aludni. Vagy inkább nem akart már gondolkodni? Most nem emlékek gyötörték. A saját teste lázadozott. Húsz éves sincs, és évek óta hozzá sem nyúlt a férje. Akitől már az is sok volt, amikor a kisfiút nemzette – ennyit Maria is felfogott már. Mi lesz hát az életével? Mintha anyja károgását hallaná a sötétből… „Ne törődj semmivel, Maria. Az öreg hamarosan meghal, hisz látod, mily agg már… és akkor te öröklöd ezt a sok birtokot, dúsgazdag leszel. Másodszor is férjhez mehetsz majd, de most nem úgy, mint a múltkor. Most majd te válogathatsz a csinos és előkelő finom úriemberekben. Még azt is megengedheted majd magadnak, hogy beleszeress valamelyikbe. Akkor is, ha neki nincs pénze, vagyona, kellően magas címe… Neked lesz már pénzed, és mint kamarásné, mint grófné, bármikor elintézhetsz neki egy szép címet vagy rangot. Még akár meg is vásárolhatod, ha akarod…”

Ezt is szégyellte most, bár nem az ő véleménye volt. De hogyan lehet ilyen az anyja?

Erővel terelte a gondolatait másfelé. Itt van például Napóleon. Most verte el a poroszokat és mindenki biztos benne, hogy ha nem az idén, akkor jövőre nekimegy az oroszoknak is. Az osztrákok is a begyében vannak. Ő a mi emberünk – hallotta egyszer Maria egy társaságban. Ha nagy néha mégis bementek Varsóba, vagy náluk gyűlt össze egy-egy jobb társaság, a férfiak – de mostanság még a nők is – mindig Napóleonról beszéltek. Volt már, hogy utálták őt, amiért annyi harcost elcsalt Franciaországba. És volt, nem is olyan régen, csak a múlt hónapban, amikor meg mindenki őt istenítette. Most, hogy állítólag hamarosan Varsóba érkezik, már csökkent a lelkesedés. Az urak, mint oly sok éve mindig, most is több pártra szakadtak. Vannak, kik Napóleon mellett állnak feltétlenül, és vannak, kiknek még most is rokonszenvesebb a cár. Förtelem…!

Maria nem tudott megbékélni az oroszpártiakkal, aminthogy a poroszpártiakat sem kedvelte. Hogy ki kihez húz, nem volt titok Varsóban. Ahányszor eljöttek a rokonai, ők is erről beszéltek. Hamarosan jön az unokahúga, no, majd elmondja a legújabb történeteket… Talán még Napóleonról is!

Napóleon hadai legyőzték a poroszokat. 1806 decemberében a császár Lengyelország felé vette útját.

Minden lengyel meg volt győződve: azért jön, hogy felszabadítsa őket. Hogy létrehozza a régi, nagy Lengyelországot. Hiszen a dicsőséges és diadalmas császár most egyik feldarabolóval sincs jó viszonyban. Lám, a poroszokat most tanította móresre… És lehet, hogy az oroszok következnek?

A korabeli lengyel lapok meg is írták, mikor várható a császár. Még az útvonalat is közölték: a Poznan-Varsó postakocsijárat útvonalán jön. Az élelmesebbek ebből azt is kiolvashatták, hogy nyilván a postaállomásokon cserél majd lovakat. Másutt nem is tehetné meg, hisz csak ott vannak lovak erre a célra. Varsó előtt az utolsó megállója Bronie városkában lesz. A postaállomáson az új év első napján, 1807. január 1-én estefelé várható…

– Menjünk oda!

– De Maria, hogyan képzeled? És Anastazy úr mit fog szólni?

– Nem szólunk neki.

– No de akkor is… Az az út eltart pár óráig. És mit szólnak majd az emberek, ha látják, hogy Walowice asszonya ott áll a tömegben és a franciák császárára várakozik? Mint afféle bámészkodó?

– Majd álöltözetbe megyünk. Elkérem a cselédek ruháit. A szobalányom termete éppen akkora, mint az enyém.

– Maria, te megőrültél!

– Ugyan! Gondolj csak bele, mikor lesz alkalmunk látni a császárt? Ma este itt fog elmenni, szinte mellettünk. Lehet, soha többé az életben nem leszünk hozzá oly közel!

– De ha valami baj lesz…

– Nem lesz semmi baj, hidd el!

Ez a beszélgetés 1807. január elsején délután hangzott el. Maria és éppen nála időző unokatestvére úgy eltervezték azt az estét és éjszakát, akárha diákcsínyről lenne szó. És az ő számukra alighanem éppen ennyit és csak ennyit jelentett a dolog. Pedig ha Maria azon a csípősen hideg téli estén nem megy el a bronie-i postaállomásra, Napóleon sohasem találkozik vele és minden, de minden másképpen alakul. Nem születik szerelem és nem születik később egy fiú, aki fél évszázaddal később egy másik Napóleon jobbkezeként beleszólhat az európai politikába is…

A két fiatal nő megszerezte a cselédek ruháit, szólt a kocsisnak is, fogasson be a szánba. A vidéket akkor már hetek óta nagy hó borította – az utakat senki sem tisztította, az arra járók szántalpai nyomták mind lejjebb a havat. És mivel most újabb nem esett rá, itt-ott bizony jegesre fagyott az út.

Maria kék posztószoknyát vett fel, a cselédekre jellemző kabát fedte vállait, fejére pedig fekete szőrmesapkát tett a hideg miatt. Pontosan úgy nézett ki, mint egy vidéki parasztlány, és éppen ezt akarta. Unokahúga is hasonlóan öltözött – akkoriban egy fiatal hölgy sehová sem mehetett egyedül, megszólták volna érte, vagy akár meg is gyanúsítják. És éppen mert ez így volt, hát egyetlen előkelő nőnek sem jutott volna eszébe egyedül menni bárhová is. Igaz, most egy kissé szabadosak voltak mindketten, hiszen amint átöltöztek, úgy érezték, nem is azok többé, akik. Mintha valóban két cselédlány tenné, hogy Walewski gróf tudta nélkül, a kocsist beavatva, otthagyják kora esti szürkületben a kastélyt és a csilingelő szán messzire röpíti őket…?

Igaz, nem kellett messze menni. A bronie-i postaállomásig az út alig egy órácskát tartott. Még arra sem került sor, hogy igazán fázni kezdjenek a kocsiban, amikor már megérkeztek.

De némi csalódás érte őket. Úgy látszik, a sajtónak már akkor is nagy hatalma volt – mások is olvashatták a lapokat. Mások is tudták, hogy ma este itt egy-két percre talán látható lesz Napóleon. Vagy legalább a jármű, amin utazik. Egész tömeg verődött össze. A két nő kiszállt a szánból és gyalog ment közelebb. A tömeg percről percre nőtt, a postaállomás mellett, az alig néhány épület között már feketéllettek az emberek. Néhány fáklya égett csak, francia és lengyel katonák állták el útjukat. Maria és társnője végül el is szakadtak egymástól, a türelmetlen emberek ide-oda hullámzottak. Maria egy idő után már egy kordon elején, az első sorban állt ugyan, de nem tudta, vajon fogja-e látni a császárt? És mikor érkezik…? Toporgott a hidegben. Őszintén szólva maga sem tudta, mi parancsolta alig húsz éves szívének, hogy idejöjjön ma és csakugyan megnézze magának a franciák híres-hírhedett császárát.

Napóleon legyőzte a poroszokat, elfoglalta Berlint.

És bele is fáradt kissé. Otthon Párizsban az államügyek és Joséphine tették tönkre a napjait és rontották a kedvét. A feleségével mind több baja volt, egyszer már azzal is megfenyegette Joséphine-t, hogy el kell tőle költöznie, mert mást fog feleségül venni. Napóleont ekkor az utódlás kérdése kezdte izgatni. Jó néhány éve volt már császár, de tudta: ő valójában egy senki. Legalábbis az európai uralkodó családok körében nem veszik őt komolyan. Egy korzikai kóbor jogász fia, nem más! Egy ember, aki a maga erejéből lett kadétből tábornokká, majd a forradalmat meglovagolva a lázadó tömeg egyik vezetője, konzul – hogy aztán egyik napról a másikra egy merész és szemtelen fordulattal császárrá koronázza saját magát. És persze – Joséphine-t.

De hát semmi sem tart örökké. Az asszony nem tud neki fiút szülni. Más bezzeg igen…!

Éppen aznap reggel kapta kézhez Joséphine újabb féltékeny levelét. Már Poznanba is folyton írogatott, mert féltékeny. És Napóleon nem tagadhatja – legalább önmaga előtt nem – hogy hiányzik neki az asszony, vágyik rá. Ő, a nagy cinikus, aki nem hisz a szerelemben, a nőket semmibe veszi úgy általában… no, nem mindegyiket és nem mindig.

Mert aznap kapott egy másik levelet is. Egyik volt szeretője értesítette benne, hogy fiút szült. Az ő fiát!

Napóleon szíve megdobbant, de aztán a láng azonnal ki is hunyt. Ha csakugyan az ő fia, akkor sem állhat elő vele. Neki olyan fiú kell, aki legális házasságból származik és akit egy előkelő, igazi királyi feleség szül neki! Ha ilyen fia lesz, akkor mutathatja meg azt diadalmasan a világnak…

Addig az efféle gyermek, mint akiről ma értesítették is – csak egy fattyú. Zabigyerek, ki lehet csakugyan az ő vére, mégsem viheti majd semmire. Mindenesetre elhatározta, hogy a gyereknek nem engedi meg viselni a Napóleon keresztnevet. Már csak azért sem, mert nem biztos benne, hogy ő az apja. Hiszen az a hölgy, no, hogy is hívták… Úgy hírlik, más férfiakkal is lefeküdt akkortájt. „És mivel csak félig vagyok biztos apaságomban, így hát csak a nevem felét kapja a fiú”, döntötte el. Majd holnap meg is írja a fiatal nőnek, hogy a fiú neve nem lehet „Napoléon”, hanem csak: Léon…

A szán robogott a jeges úton. A lovakon jégpatkó, a kísérő testőrök is csak néhányan vannak – a császár nem szokott félni. Igaz, sok merényletet kíséreltek meg ellene, de itt erre nem számít. A lengyelek nagyon barátságosak. Nemrégen megfordult már Varsóban, félig-meddig csak inkognitóban, beszélt ezzel, beszélt azzal, és ahogyan jött, úgy el is párolgott villámgyorsan. Az egyik hajnalon már nem találták meg. Józef Poniatowski herceg, a franciabarát politikus és helyi nagyság most viszont várja őt. Minden lengyel csak arról szeretne beszélni, mikor támasztja fel tetszhalottaiból az egykorvolt fényes Lengyelországot…

Talán majd arra is sor kerül – mormolta Napóleon, amikor érezte, hogy a szán fékez. Alighanem ez lesz az utolsó postaállomás. Ha itt is lecserélik a lovakat, már nemsokára Varsóba érnek – tudta jól. Még eszébe jutottak a poroszok – milyen kétségbe voltak esve, amikor kiderült, hogy legyőzték őket! És orosz szövetségesükre sem számíthattak többé… Napóleon gondolataiból felriadva, a mellette ülő segédtiszthez, Duroc tábornokhoz fordult:

– Hol vagyunk?

– Fenség, ez Bronie lesz – Duroc mulatságosan küzdött a kimondhatatlannak ítélt lengyel szavakkal. „Bho-ni-e…” Napóleon magában mulatott csak. A szán megállt. Duroc kiszállt, hogy intézkedjék.

– Itt a császár!

– Hol…?

– Ott a kocsiban!

– Az egy szán inkább…

– Nézzétek, most szállt ki!

– Az nem ő, hanem egy tábornok…

A tömeg mégis éljenezni kezdett. Napóleont, Lengyelország felszabadítóját ünnepelték hangosan. A császár mégsem jött ki a fedett kocsiból. Maria nagyon távol állt, a tömeg meg kis híján agyonnyomta. Duroc tábornok megsürgette a váltást, lovászok szaladtak kötőféken vezetett lovakkal. A katonák visszanyomták a tömeget – Maria azt hitte, ott helyben agyontapossák. Közben az ismeretlen francia tiszt ott ment el előtte. Akkor döntött úgy, hogy megszólítja. Kinyúlt az őrök karja mellett és elkapta a férfi egyenruhája ujját:

– Monsieur, kérem, szabadítson ki innen.. Hadd láthassam a császárt egy pillanatra!

Éneklően beszélt, és nagyon szépen. Olyan franciasággal, mintha maga is az lenne. Holott a tábornok szeme egy lengyel parasztlányt lát csupán, egyszerű ruhában. De még a „császár” szót is úgy ejtette ki, hogy okvetlenül nagy kezdőbetűvel kellett azt érteni. Olyan áhítat és szeretet volt benne, hogy Duroc tábornok (később marsall), nem tudott ellenállni. Különben is gáláns ember volt, és francia. Egy hölgy kedvéért mindent!

Amikor pedig Maria előbbre lépett – a kordonon átengedték – meglátta búzavirágkék szemét és a fekete kucsma alól előgöndörödő igazi szőke fürtjeit, már el is volt bűvölve.

Ennek a könyörgésnek hát Duroc nem tudott ellenállni. Karját nyújtotta a „parasztlánynak” és odavezette a hintóhoz. Napóleon a nyitott ablak mögül pillantott ki.

– Fenség, nézze csak, ki szeretné önt látni! Vállalva a veszélyt, a tömeget, a tülekedést…

A két férfi között nyilván volt valami cinkosság. Mert Duroc számtalan nőügyben segédkezett már a császárnak, és nagyon jól tudta,. hogy az ilyen törékeny, fiatal lányok tetszenek neki. Lehet, éppen ott és akkor nem volt ebben semmi rossz szándék. De hát várni kellett pár percet, míg kifogják a fáradt lovakat és pihenteket fognak a helyükbe. És miért ne tegyen egy apró szívességet egy ismeretlen lengyel nőnek? Duroc számára ez nem jelentett semmit. Persze, ha tudta volna, hogy Maria és Napóleon számára mi lesz mindebből, talán meggondolja a dolgot. Vagy akkor is éppen ezt teszi?

Egymásra néztek. Maria meghajolt, de a szeme már nem szakadt el Napóleon arcától.

A császár levette kalapját, mert hölggyel társalgott. Világéletében udvarias ember volt – kivéve, amikor nem. De most ő is arra gondolhatott: e beszélgetés híre is elterjed, megírják a lengyel lapok és beszélik majd szerte az országban, hogy ő bárkivel szóba áll. Csöppet sem elzárkózó, szívélyes a lengyelekhez. Most csak ez számított neki. Az első pillanatban bizonyosan. Csak később fedezte fel, milyen gyönyörű szeme van ennek a fiatal parasztlánynak és milyen szépen beszél franciául…?

Kérdezett tőle pár dolgot, de látszott, a fiatal nőt úgy meghatotta az esemény, hogy alig tudott válaszolni. A végén aztán annyit sikerült kimondania nagy nehezen:

– Isten hozta lengyel földön, felség. A mi hazánkban, amely csak Önre vár, hogy feltámadjon halottaiból!

Tipikus szöveg, ezt hallotta eddig is minden lengyeltől. De ilyen szép kis száj még sohasem mondta neki… Duroc beült a kocsiba, a lovakat már befogták és mindenki tudja, hogy Napóleon soha nem veszít egyetlen percet sem. A kocsi indul, a császár levett kalapjával még kiint az ablakon. Indulnak és mellé sorakoznak a lovas testőrök is. A császár az utolsó pillanatban még odadobott Mariának egy kis csokrot, amit vagy itt, vagy az előző megállóban kapott valakitől. Maria lehajolt, felkapta a csokrot. A mellére szorította. A szívére. Így állt még akkor is, amikor a császárnak és kíséretének nyoma veszett az éjszakában. A tömeg oszladozni kezdett, az unokahúga végre rátalált…

Nem tudta mire vélni a különös kifejezést, amit Maria arcán látott. Az asszony egész úton hallgatott és csak annyit mondott: sikerült beszélnie a császárral, tőle kapta a csokrot. Aztán megint hallgatott, sokáig hallgatott.

Napóleon és kísérete már majdnem Varsóba ért, amikor a császár meglepődve fogta fel: nem tudja elfelejteni ezt a rózsásarcú, kékszemű szép lányt. Mindig is az ilyenek tetszettek neki a legjobban – ami ugyanakkor persze nem jelenti azt, hogy másféle nőkkel nem volt kapcsolata.

De már a városban jártak–- itt is látta az ünneplésére összegyűlt tömeget – amikor elég volt lehunynia a szemét, hogy azt az arcot lássa maga előtt. És csak azt az arcot. Ráadásul hallotta azt az élő hangot is… Még az is megdöbbentette, hogy érzett valami kisugárzást. Valami áradt abból a nőből. Valami végtelenül gyöngéd, szeretetteljes, ami most szinte horgonyt vetett a császár férfiszívében. Nem, ezt nem feledheti!

Hirtelen elhatározással fordult a tábornokhoz:

– Duroc, magára bízom a dolgot. Kerítse elő azt a nőt!

Duroc érdekes módon azonnal tudta, kiről van szó, kire gondol a császár! Nem volt szüksége több magyarázatra.

A források nem egészen megbízhatóak, ha arról van szó, hány nap telt el első és második találkozásuk óta. Duroc tábornok csakugyan nyüzsögni kezdett, persze volt sok egyéb dolga is. A baráti lengyel fővárosban gondoskodnia kellett arról a pár száz francia katonáról, akik vagy korábban érkeztek ide, vagy most a császár kíséretében érkeztek. De azért szót váltott másokkal is, elsősorban Poniatowski herceggel.

Hamar kiderült, ki is volt az a „parasztlány” a bronie-i postaállomáson. Sokkal hamarabb, mintsem Maria szerette volna. Ő talán abba is belenyugodott volna, hogyha soha többé nem látja a császárt. Igaz egy különös érzés csak megmaradt benne. De ha eszébe jutott is… csak legyinthetett rá. Hiszen az a férfi nős, és a franciák császára! Ő pedig csak egy lengyel nő, ráadásul szintén családja van.

Azt hiszem, megkockáztathatunk annyi lélekelemzést, hogy kimondjuk: Mariának akkor eszébe sem jutott, hogy közte és a császár között még bármi történhet. Mint most a következő lapokon látni fogják, éppen ellenkező érzelmek hullámzottak benne. Minden olyan feltevés, hogy Maria első látásra beleszeretett volna a császárba – hamis. Alapjában hamis, mert az ő számára a találkozás azzal az emberrel egészen mást jelentett. Maria azon az estén ott a postaállomás előtt nem egy férfival, hanem a francia császárral találkozott. Aki sok szempontból idegen és távoli volt számára – nagyon idegen és nagyon távoli! – és elsősorban azért bámulta csak őt, amiért szinte minden lengyel bámulta: hogy íme az egyetlen ember a világon, aki tehet valami nagyot, szépet, hatalmasat – Lengyelországért.

És Maria Laczynska, három éve férjezett nevén Walewska nagyon hazafias volt. Lengyelországért ő is kész lett volna sok dologra. Ha nem is mindenre.

Visszatérve a „parasztlányra” – a dolog sokkal hamarabb kitudódott, mintsem hogy Maria akarta volna. Ugyanis az unokahúga nem bírta magában tartani a titkot, mindenkinek elmondta a jobb társaságban, szinte azonnal. Az, hogy ők ketten kiszöktek a postaállomásra Maria férjének tudta nélkül, ott Mariának egy ügyes csellel sikerült egy percre a császár közelébe férkőznie, mi több, beszélgettek is, aztán Maria kapott Napóleontól egy kicsiny csokrot, amit most otthon őrizget – napokon belül nyílt titokká lett Varsóban és egész környékén.

Így aztán nem volt nehéz dolguk Duroc tábornok lengyel barátainak, hogy megtalálják a kékszoknyás, feketekucsmás, szőkehajú, kékszemű parasztlányt.

Abban is biztos számos forrásunk – sőt maga Maria is így tudta meg, igaz, jóval később – hogy Napóleon néhány nappal Varsóba érkezése után elrendelte, rendezzenek egy nagy bált és arra hívják meg az összes számottevő, fontos családot és személyt. Természetesen, ha Napóleon azt mondta: „számottevő”, akkor elsősorban nem a poroszokkal vagy oroszokkal vagy osztrákokkal barátkozó lengyel főnemesi családokra gondolt. Akik különben sokszor nem is a maguk jószántából tartottak kapcsolatot ezekkel az idegen hatalmakkal, hanem azért, mert hatalmas birtokaik éppen az egyik vagy másik megszálló által elrabolt területen feküdtek.

Ide a varsói bálra azon a csikorgóan hideg januári napon viszont elsősorban persze azokat hívták meg, akik eddig is a franciák pártját fogták és akik az önálló Lengyelország megteremtéséért küzdöttek. Ott voltak hát a politikusok, a nagybirtokosok, számos hivatal betöltője és néhány fontos pénzember. Régi, ismert családok képviselői. Senki nem mondta ki – mert erre nem is volt szükség – hogy itt franciául kell majd beszélni. Nyílt titok volt az is, hogy a császár afféle „cercle”-t rendez, vagyis körbemegy és az arra érdemes (vagy inkább arra kijelölt) személyekkel társalogni is fog.

Hivatalosan ez egy fogadás a császár tiszteletére és Poniatowski herceg rendezi a saját palotájában. Így hát magától értetődő, hogy a Walewski-házaspárnak kikézbesített meghívót is a herceg írta alá. Csak kevesen tudták már akkor, hogy az egész bál egyetlen célt szolgál: Napóleon találkozni akar a búzavirágkék szemű szőke grófnéval. Mert persze Duroc, amint kiderítette a hölgy személyazonosságát, azonnal beszámolt róla őfelségének is. Napóleon jót mulatott magában a „parasztlány” kisded furfangján, még tetszett is neki az ilyesmi. Hiszen maga is számos hadicselt vetett be – nemcsak a csatatereken, de a hölgyek megszerzése érdekében is…. Szólt hát, hogy hívják meg Mariát, találkozni akar vele immár nem afféle „mezei” körülmények között is. Hanem ott, ahol a császár legalább annyira otthon volt: a fényes bálteremben.

Napóleon nagyon készült erre a találkozásra. Gondolatban természetesen franciásan „Marie”-nak nevezte az asszonyt. Maga sem tudta, miért gyakorolt rá ekkora hatást. De abban bizonyos volt, hogy muszáj lesz meglátnia ismét, és talán beszélni is „Marie”-val. Aztán majd meglátjuk, mi történhet még! – tette hozzá gondolatban. Optimistán, mint mindig.