Nemere István

Szomjas Föld

Szerelmes regény

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

EPUB ISBN 978-963-387-540-7

MOBI ISBN 978-963-387-541-4

TARTALOM

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

1.

A repülőgép zúgása elálmosította az asszonyt.

Pedig mindent megtett, hogy ébren maradjon. De végül is, már majdnem huszonnégy órája úton volt. Akadtak pillanatok az elmúlt napon, amikor úgy érezte: most kelt ki ágyából. Amelybe aztán jó ideig nem fog visszafeküdni. Minden jel szerint legalább fél évig nem is látja meg azt a kis házat ott az erdő szélén. Ha behunyta a szemét, még szinte látta az ágynemű gyűrődését, ahogyan hajnalok hajnalán rácsodálkozott. De az még tegnap reggel volt. Aztán irány a város, taxival. A szomszédok ígérték, hogy időnként megnézik a házát, nem jártak-e ott hívatlan látogatók…? Bár nem sokat találnának a betörők. Ami értékes volt, azt a fia magához vette.

Rájött, veszélyes behunyni a szemét – az álom ott sompolyog a közelben, csak azt várja, mikor vesse rá magát. Yena nem akart elaludni, hiszen már nemsokára megérkeznek. Mintha a gép is lefelé szállt volna... kicsi gép volt, talán harminc utasnak való hellyel. De húszan sem voltak. Mostanában kevesen járnak erre. Otthon marad mind, akinek nem halaszthatatlan a dolga. “Mint nekem”, futott át fején a kósza és értelmetlen gondolat. Mióta az eszét tudta, mindig úgy érzete: ahová megy, oda muszáj mennie. Nincsenek az életében fölösleges utak.

Bár ki tudja – tette hozzá gondolatban, szkeptikusan. Ez idegen volt számára. “Csak nem öregszem? Már kételkedek abban, amit csak pozitívan szabad szemlélni?” De már az “öregség” szóra is mosolyognia kellett. Ha az ember lánya még csak harminckilenc éves, akkor ezt a szót nincs is joga használni.

Fáradt volt, az ülésben szorongott, nem volt elég helye. Mellette egy turbános idős férfi ült, szakálla vagy ruhája különös szagot árasztott. Nem, nem bűz volt, hanem valamilyen füst vagy füstölő illata – csak éppen Yena nem találta kellemesnek. Inkább az ablakon át nézegetett kifelé, és ezzel terelte el a figyelmét.

Odalent víztükrök csillantak – már azt hitte, ez AZ, ilyen magasan is van belőle…? De ijedelme egy perccel később elmúlott, szabályos téglalapalakú vizek voltak, biztosan rizsföldek. A gép egyre alább ereszkedett, érezte a nyomás változását, a fülében apó pattogásokat hallott. Aztán még lejjebb szálltak, a föld közelebb ugrott. A gyomra kissé felment, még jó, hogy szinte semmit sem evett, mióta a távoli Európában repülőre ült. Aztán jött az itteni főváros, egy kisebb delegáció várt rá. Végül mégis egyedül ültették fel a gépre, mondván, takarékoskodniok kell a pénzzel, a segélyekkel. És Yena is örült ennek. Nehezen viselte volna el most a csivitelő hölgyeket, a barna bőrű urakat, akik nemegyszer olyan mulatságosan ejtik a szavakat a számukra idegen nyelven.

Hát egyedül érkezik Thaifba, a tartományi székhelyre. Thaif és az ugyanolyan nevű tartomány… Még emlékezett, mit olvasott a szakkönyvekben. Az egyiket – a legvastagabbat – most is magával hozza. Valahol a poggyászában jön vele. Nem hozott sok csomagot, táskát, bőröndöt, kalapdobozt – utálná az ilyesmit. Pedig a Szervezetnek voltak ilyen kiküldöttei, hallott róluk. Sőt néhány ilyen nőt ismert is. De nem jobbak azok az urak sem, akik majdnem üres kézzel mennek a “terepre”, aztán visszafelé jönnek fél teherautónyi rakománnyal. Egzotikus trófeáktól kezdve a hangszerekig, fűszereket kilószám és emléktárgyak százait cipelik vissza… Brrr!

Amikor már meg tudta különböztetni odalent az egyes fákat a ligetekben, akkor nem voltak kétségei: Thaif mellett vannak. Rengeteg földszintes ház tűnt fel. Utak szaladtak össze, aztán mindent ellepett a háztenger. Utcák, kereszteződések. Mit érezhetnek azok odalent, hogy minden gép ilyen közel száll el a fejük fölött? És micsoda zajt hallhatnak!

A betoncsík a leérő kerekek gumitól fekete csíkjaival, nyomaival máris alájuk szaladt. A pilóta letette a gépet. Néhányan tapsoltak, de ez a szokás itt aligha volt népszerű, hamar elcsöndesedtek a csattanó tenyerek. Yena nem mozdult. Kicsit szédült, mégis enni kellett volna valamit. Éhes volt.

No, itt is lesz egy küldöttség. Vagy húsz ember, mindenkivel kezet fogni, mert erre nagy súlyt fektetnek. Miképpen fogadják majd…? Sejtette, bajok lehetnek abból,hogy a Szervezet nem férfit, hanem nőt küldött. De a férfiak mind máshol voltak “bevetésben”. Igaz, némelyik már fél vagy háromnegyed éve éldegél valahol egy távoli vidéken, húzza a fizetését és csak jelentéseket gyárt. Abban nagymenők ezek a… Nem mondott jelzőt, most még gondolatban sem.

Főleg azért, mert kénytelen volt megszakítani ezeket a gondolatokat.

A gép kerekei csikordulva, sikoltva értek betont, rázkódni kezdett az eddig oly finoman szálló hatalmas fémtest. Érezték, hogy fékez a pilóta, talán a szokottnál is erősebben. Rövid a kifutópálya, ez már a vidék, valahol Ázsiában…

Negyed órával később kellemes meglepetés érte. Ugyanis nem jött ki eléje egy népes küldöttség. Először azt hitte, fordítva sült el a dolog és a delegáció az egész kocsisorával elakadt valahol. Talán éppen a vizes utakon… De amikor kilépett a csomagok teréből, ketten közeledtek hozzá. Egy férfi és egy nő. A nő kicsi volt, vékony, rokonszenves, majdnem egykorú vele. Nagy az orra, hollófekete a haja, kávészínű a bőre. A férfi kövérkés, nagyon barnabőrű, európai öltönyben ugyan, de úgy tűnt Yenának, hogy az úr kényelmetlenül érzi magát ebben a számára idegen öltözetben. Különösen a nyakát szoríthatta az ing és a nyakkendő.

– Yena Skagen asszony? – kérdezte a nő dallamosan. De nem is kérdés volt ez – nyilván látta már a fényképét, ha nem másutt, hát a Szervezet belső hírleveleiben. Nyújtotta a kezét, olyan európaiasan: – Loga Shilong vagyok, a helyi Szervezettől.

A férfi is bemutatkozott – de a neve azonnal kiröppent Yena fejéből. Mint kiderült, nem is kell igazán tudnia, mert csak a helyi közigazgatás egyik titkára volt. Nem a főnöke. Amikor kikísérték a nem túl nagy épületből, kevés embert látott és ezt szóvá is tette.

– Ma ünnep van – így Loga. – De olyan ünnep, amit a nagy többség otthon tölt el.

Ennek hála csakugyan alig volt forgalom a repülőtéri úton, hamarosan beértek a belvárosba. Thaif központja még a gyarmati időkben épült, volt néhány szép tér és több hófehér ház. Az egyik egy szálloda. Délután volt már és Loga észrevette, mennyire fáradt:

– Kedves Skagen asszony… – kezdte a mondókáját, de a vendég közbeszólt:

– Szólítson egyszerűen Yenának. Hiszen – remélem – együtt fogunk dolgozni?

– Igen, én megyek önnel Butarába. A tolmácsa, az ügyintézője leszek – a nő ezt önmaga fontosságát hangsúlyozva mondta ki. Yena sejtette is, miért: errefelé sok nőnek az egyetlen lehetséges cselekvési köre a jótékonykodás, vagy a Szervezet, netán az oktatás. Itt is van már sok tanítónő. De a legtöbb nő útja egyenesen a férje háztartásába vezet, és ott is ér véget. Csak a Loga-féle nyugtalanok, lázadók, többet akarók, a bele nem nyugvók nyüzsögnek az élet egyéb területein. Yena becsülte őket, mert tudta, nincs könnyű dolguk. Sem ebben az országban, sem másutt.

– Örülök neki. Biztosan azt akarta mondani, hogy szemmel láthatóan fáradt vagyok…

– Hát bizony… De igazán nem akarom megsérteni! – amaz úgy tiltakozott, mint aki hívatlanul tolakodott be Yena intim szférájába. Errefelé ez még fontos dolog, tiszteletben tartják. Yena megnyugtatta:

– Igaza van. Csakugyan fáradt vagyok. Tegnap reggel indultam otthonról. Jó lenne most aludni, hogy holnap formában legyek.

– Reggel hét-harminckor tervezzük az indulást. Most elvisszük a szállodába.

– A tartományi vezetőkkel nem találkozhatom?

– Nincsenek itt, ők is Butarába és a környékre mentek. Ott majd beszélünk velük. Fárasztó lesz az út, és sokáig tart. De arrafelé nincsenek repülőterek.

– Most az utakkal is bajok lehetnek – vélte óvatosan Yena, csak régebbi tapasztalataira gondolva. Nem tudni, ezek itt hallottak-e arról, hogy Yena merre járt már a világban és miféle munkái voltak…? Az arcukon semmit sem vett észre ebből. Nem keleties, nem ázsiai vonások ültek rajtuk. Inkább nagyon is európaiaknak tűntek volna – ha nem annyira barna a bőrük. Sötétbarna.

– Vannak is bajok. Ezért nem tudhatjuk, mikor érkezünk Butarába. Mindenesetre elindulunk jó korán – ígérte Loga. Kísérői megvárták, míg a szállodában elhelyezkedett. Evett is valamit, aztán felment a szobájába. A hófehér ágyneműs ágy a szoba közepén állott, és minden oldalról ugyanolyan vakító fehér moszkitóháló omlott le a baldachinos tetejéről. Meleg volt, de a ventillátorok segítettek. Légkondicionálóról persze hiába is álmodott. De most nem volt olyan hőség. Errefelé nem ilyenkor van a nyár.

Még eszébe jutott, telefonálnia kéne a fiának – de aztán jött az álom. Olyan gyorsan rohanta meg, hogy nem maradt ideje védekezni. Nem is akart – boldogan adta át magát az ismerős, zsongító fáradtságnak, amely elringatta, messzire vitte a tudatát.

Nem tudta, mennyi idő lehet. Amikor először felébredt, még szinte sötét volt. A második ébredését viszont a telefon csengése okozta. Kinyúlt ügyesen a szúnyogháló alatt, behúzta a telefonkagylót.

– Halló…

Loga Shilong volt.

– Yena? Sajnos, azt kell mondanom, hogy ébresztő!

– Köszönöm, hogy telefonált. Tudja, a levegőváltozás… szóval mélyen aludtam.

– Kis reggelivel várjuk. Itt a földszinti étkezőben.

– Rendben van. Tizenöt perc?

Reggeli után indultak.

Két régi terepjáró állt a szálló előtt. Csak az egyik viselte az ismerős jelet – fehér körben a vörös keresztet és a vörös félholdat. Nem maradhatott csak a világban szerte jól ismert jel, hiszen errefelé a kereszt egy “ellenséges” vallás jelképe. A félhold nem annyira egyértelmű. Az ő kocsijukban a sofőrön kívül csak Loga Shilong és egy polgári ruhás férfi ült. Aki alighanem katona volt, mert nagyon is úgy mozgott. Yenának már volt szeme az ilyesmihez. A másik egy katonai terepjáró volt, kicsit kopott, méregzöld, tele fegyveres katonákkal. Legalább hatan kísérték őket egy altiszt vezetésével. Mind fel volt fegyverezve, géppisztolyokat tartottak a térdük között.

Aztán indultak. A katonás öregúr a sofőr mellé ült, időnként hátranézett. Talán azt kémlelte, a katonák nem maradtak le túlságosan? Vagy Yena arcára volt kíváncsi? A rossz úton a jármű ide-oda dülöngélt és nem haladhattak gyorsan. Viszont ha a férfi arra számított, ez a távoli világból érkezett fehér asszony hamarosan rosszul lesz és megállítja a kocsikat – tévedett. Yena jól tartotta magát. Nem evett sokat, hisz járt már efféle országokban és tudta, milyenek az utak, a járművek.

A kisöreg nem értette, mit beszélnek. Loga hát elmondta: egy falusi főnök ő, akinek a “fennhatósági területén” utaznak most… Hamarosan kiszáll majd és nélküle haladnak tovább.

Yena a tájat figyelte. Bár éppenséggel nem sokat látott. Kopár fennsíkon haladtak. Az út mintha lejtett volna, volt egy ilyen érzése. Aztán kiderült, igaza van. Loga igyekezett közelebb hajolni a füléhez, hogy legyőzze a kocsi éktelen zaját:

– Lefelé megyünk, a Botang folyó völgyébe. Az áradt ki most, de olyan mértékben, ahogyan még sohasem. Azt a területet Folyóköznek is hívják. A helyiek nyelvén Botangene. Azt mondják, az áradat már vagy ezer négyzetkilométernyi területet öntött el. Sok falu került víz alá.

– Kik élnek errefelé?

– Jobbára helybeliek. Európaiak csak néhányan. A lakosság kilencven százaléka a midrena törzshöz tartozik. Vagyis olyanok, mint én.

– Ön is… midrena? – Yena nem mutatott csodálkozást. Ezerféle ember él ezen a földgolyón, megtanulta már.

– Óh, igen. De már gyermekkoromban elkerültem innen. Az apám rendőri szolgálatot vállalt, aztán elhelyezték az ország másik részébe, nem jöttünk már vissza. De a nyelvet ismerem, ha a helyi körülményeket már.. talán nem annyira.

Az autók tovább gurultak lefelé. Aztán – másfél órája lehettek úton – víz csillant előttük. A távolban viszont igen magas hegyeket vélt látni az asszony. De annyira ködös volt rajzolatuk, hogy szinte nem is akarta elhinni:

– Azok ott messze… hegyek?

– Igen, asszonyom. A Himalája néhány előretolt nyúlványa, nem az igazi hegység. De azért ezek is elég magasak, nagyjából négy és fél ezer méteresek.

Yena nem tudta, milyen messze vannak a hegyek. Lehettek akár hatvan, hetven kilométerre is – mégis, ahogyan közeledtek, csak lassan bontakoztak ki a párás levegőben. A nap hol kibukkant, hol meg eltűnt. A földes úton mind nagyobb port vertek – a katonák dzsipje hátrébb maradt. Szegények, ők nyelik a mi porunkat is – futott át a fején. Aztán egy folyóhoz értek– de látszott, nem ez az igazi medre. A kisöreg az első ülésen megélénkült és heves taglejtésekkel mondott valamit. Sok torokhangú szót ejtett közben.

– Azt mondja, ez a folyó fele ekkora sem szokott lenni. Most majd sokáig tart, míg átér a komp.

A sofőr nyomta a dudát. De a másik parton – látták szabad szemmel is, volt tőlük vagy kétszáz méterre – mozdulatlanul kikötve állt a primitív komp. Akkor a sofőrkatona géppisztolyt kapott ki az ülés alól és egy rövid sorozatot eresztett a levegőbe. Yena azt hitte, megsiketült – nem sejtette volna, hogy ilyen közelről ennyire hangosak ezek a fegyverek. Loga és ő egymásra néztek, mosoly fénylett fel – hát igen, egyformán gondolkoznak. Ez kellemes tudat volt.

A komp a sajátságos “hívás” hatására azonnal elindult. Kopott dízelmotor pöfögött az oldalán, egyetlen csavart hajtott. Amikor a járgány – éppen csak ráfért az egyik kocsi – már partközelben haladt, lekapcsolták a motort és felhúzták, kiemelték a csavart, mint egy motorcsónakét. Yena szkeptikusan szemlélte, hogy az egy autó alatt is milyen mélyre merült a jármű. Három katona is átjött velük – talán hogy az idegen nő a túlsó parton se maradjon védtelen…?

Lassan jutottak át. A folyó sodrásával is meg kellett küzdeniök a félmeztelen, barna férfiaknak. Akik ritkán láthattak ennyire fehérbőrű, európai nőt, mert szemmel láthatóan élénken tárgyalták egymás között a látványt, sőt a katonákat is kérdezgették Yena felől. Őt nézték, feléje intettek, mutogatták egymásnak is. Az asszony akárhogyan fülelt, nem hallotta elhangzani az “Európa” szót. Lehet, errefelé azt is másképpen mondják…?

A komp aztán átment a másik kocsiért, addig ők várakoztak.

Yena ekkor látta az első menekülőket.

Az első benyomása az volt, hogy szomorúak. A fejüket lógatták. Ott ültek a kompállomás mellett, a földön. Voltak vagy tízen, férfiak és nők. No és persze gyerekek. Két szamár volt velük, meg egy kecske, az utóbbit vékony kötélen vezették, panaszosan mekegett. Néhány kannában ivóvizet cipeltek. A folyó piszkos-sárga, sőt itt-ott barna volt, hát ez csakugyan nem alkalmas az ivásra.

– Mire várnak? – kérdezte Yena Logától.

– Valakire, aki ad nekik pénzt, vagy fizet helyettük és átviszi őket a komppal. Szeretnének eljutni Thaifba. Ott gondoskodnak róluk – vagy legalábbis ezt remélik. De nincs pénzük.

– Miért nem maradtak az eddigi lakhelyükön?

– Mert azt elöntötte a víz. Földönfutók lettek. Biztosan nem is volt földjük, hisz akkor nem mennének el. Bérmunkások, nincstelenek lehettek. Az árvíz után sem kapnak majd munkát, hiszen odaveszett a termés, senki sem tudja majd fizetni, alkalmazni őket. Azt remélik, Thaifban kapnak munkát, vagy valamiféle segélyt.

– És ha ez nem sikerül? Meddig ülnek itt, és addig mit esznek? – Loga Yenára nézett, kutatóan:

– Azt eszik, amit találnak. Ha nem, akkor éheznek. És hogy meddig…? Azt senki sem tudhatja. Legfeljebb Karnal.

– Karnal – az ki?

Loga sóhajtott:

– Nem az ön hibája, hogy nem tudja. Karnal a midrenák istene.

– Ó, bocsánat… Tényleg nem tudtam – de a szemét nem vette le amazokról. Vékony, inastestű férfiak, durva ruhákba burkolt nők. Sebes lábak. Mióta gyalogolhatnak már…? És itt van előttük az utolsó akadály, hogy eljussanak álmaik városába. Bizton hiszik, hogy ott valamiféle boldogság vár rájuk. Például az, hogy akár mindennap egyszer is ehetnek!

Akkor jött meg a komp, másodszor. A dzsip kigördült a partra. Yena Logára nézett:

– Kérem, alkudjon meg a révészekkel. Fizetem ezeknek az embereknek az útját.

Loga ellenkezett volna, de az asszony szemébe pillantva, nem mert ellentmondani. Végül is – Yena volt a főnöke. Leszállt, odament a révészekhez. Élénk, nagyon hangos vita következett, ami igazából alkudozás volt. A révészek sejthették persze, hogy az idegen nő szíve esett meg a földönfutókon. Így hát fizessen, hiszen az idegeneknek sok pénzük van! Loga viszont védte Yena érdekeit – és pénztárcáját. A vita negyedóráig is eltartott. Végül az öregúr elégelte meg. Alighanem sietős volt a dolga. Göcsörtös botját felemelve, éktelen káromkodással indult a révészek felé. Legalábbis Yena meg volt győződve, hogy az öreg aligha dicsérő szavakat kiabál – arca torzulása is ezt jelezte. Nyilván sietett volna már tovább.

Végül Loga megmondta az összeget – nevetségesen kicsi volt: öt rial. Yena hamarjában át sem számította, de tudta, ez egyáltalán nem olyan sok. Ő maga egy napig sem tudott volna itt élni ennyiből. A menekültek hirtelen felébredtek apátiájukból, és siettek a komp felé. Valamit kiabáltak Yena felé, amiből ő csak annyit értett:

– Bongor, bongor!

– Megköszönték – mondta Loga, talán fölöslegesen. Az egyik nő, kisgyerekkel a karján, odajött a kocsihoz. Yena szemébe nézett és mondott valamit dallamosan. Sötétbarna volt az arca, kivillant a szeme fehérje. Mintha mosolygott volna… Yena visszamosolygott rá. Egy pillanatra még látta a gyerek szurtos arcát is, aztán a nő futott a komphoz. Éppen jókor ugrott rá – a révészek ellökték a parttól. Felhördült a motor, pöfögve távolodtak.

–Menjünk – mondta Yena csöndesen.

Déltájban már szinte csak vizek között utaztak.

Minden mélyebben fekvő területet elöntött a folyó. Sárgásbarna víz kavargott, néhol megfordult, kis öblöket alkotott. Az ágakat hol összekötötte egy-egy ér vagy keskeny patak, hol pedig látszott, hogy erre még várni kell. Yenának olyan érzése volt, hogy ameddig ellát, egy terület kellős közepén halad. A sofőrök kihasználták a magasabb dombokat és azokon haladtak. Az öregúr is igen felélénkült, néha felállt elöl az ülésben. Az ő tanácsai alapján sikerült kikeveredni néhány szorult helyzetből – amikor már úgy látszott, hogy mindenfelől víz veszi őket körül. De az öreg mindig talált egy-egy keskeny, még száraz sövényt. Sokszor csak annyit, hogy az egyik pár kerék ment szárazon, a másik már vízben. Aztán magasabb parton haladtak, mellettük pedig egy folyó száguldott bőgve. Keskenyebb partok közé szorult, ettől azonnal gyorsabb lett. Aztán felkapaszkodva a partra megint messze elnyúló vizeket láttak. Az öreg magyarázott valamit, Loga fordította:

– Ezek mind az ő falujának termőföldjei voltak. Közvetlenül a parton, a laposabb területeken akadtak rizsföldek is. Erre feljebb meg cirkot és lent termesztettek. Odébb meg gabonát.

Yena nem válaszolt. Nézte a sorban eléje bukkanó tájakat.

Kora délután megérkeztek egy faluba. Az öreg idáig jött.

Most szertartásosan hajlongott Yena előtt, félve megérintette a nő kezét is – “európai módra”, mint mondotta – aztán elment. A faluban a két autó érkezése nem keltett különösebb szenzációt. Látszott, az embereket eléggé lefoglalja saját bajuk.

Csakugyan, a szélső házakat is elöntötte már a víz. Csak a falu közepe volt magasabban. Ide gyűlhettek azok, akiknek már nem volt hol lakniok. Műanyag kannákban ivóvíz állt, bár Yena nem tudta elképzelni, honnan szerezték.

Rövid pihenő után mentek tovább. A katonák kocsija ment most elöl. Erre már nem volt por, amit nyelhettek volna az utasok – viszont folyton keresni kellett az utat. Mert ez eltűnt. Néhol napégette száraz gyepen hajtottak, máskor kavicsos föld pergett a kerekek alatt. De a legtöbbször nedves, vizenyős területeken kellett áthajtaniok. A folyó már hetek óta áradt és nem csak ott volt víz, ahol az látszott. Össze nem függő, kicsiny tócsáktól kezdve alattomosan a növényzet alatt lapuló mocsárféleségek kezdtek kialakulni. Néhol vízimadarak telepedtek már le. Másutt éhes állatok bolyongtak. Ahol száraz füvet találtak – ha napszítta, barnára pörkölődött volt is – azt rágták kínosan, keservesen.

Ember kevés került az útjukba. Ha látták is őket, inkább messziről. Nem szaladtak hozzájuk, a kocsik zaja mintha inkább távol tartotta volna őket az idegenektől. Amikor már magasabb töltéseken, dombhátakon haladtak, a folyó közelében járhattak. Yena erre abból következtetett, hogy sokkal nagyobb, összefüggő vízfelületeket látott. Az egyik dombról lepillantva a lélegzete is elakadt – ameddig ellátott a szeme, valóságos tenger terjedt szét. Már egyetlen fa vagy bokor sem látszott.

– Milyen mély itt a víz? – kérdezte Logától.

– A katonák szerint volt itt két falu. De semmit sem látni belőlük.

Ez elvette a szavát. Hallgatott hát, amikor átvergődtek két gázlón. Szerencsére a terepjárók csak kerékagyig süllyedtek. Aztán egy útszerű kőcsíkra leltek, ezen sok kilométert haladhattak. Pedig csak úgy készült, hogy a hegyekből hozott fehér kőzúzalékot elszórták egy-egy csíkban. Kíméletlenül rázott, a lyukakat nem tömték be, arra már sajnálták az errefelé oly ritka követ…? Talán.

Már alaposan benne jártak a délutánban és Yena nagyon elfáradt. Csak halványan sejtette, hogy az egész napos rázkódás vette ki az erejét. Nem volt kedve semmihez, még enni sem. Egy újabb dombhát mögött viszont épületek bukkantak fel.

– Az ott Butara! – mondta Loga, érezhetően megkönnyebbülve. A katonák is örömrivallgásban törtek ki, puskájukat emelgették. Az egyik még lőtt is kettőt a levegőbe. Már csak egy sekély gázlón kellett átkelniök. Aztán befutottak a városkába.

A nap már nyugaton állt, amikor a szegényes házak között – a legtöbbet napon szárított agyagtéglákból emelték, látta Yena – beértek egy térre. Egyemeletes házak vették körül. Teherautók is álltak ott, meg sátrak. Sokan sürögtek-forogtak. Az emberek mindenütt a közeledő járművek felé fordultak – de aztán majdnem azonnal lelohadt az érdeklődésük.

– Mire várnak? – kérdezte Yena. Egy nagy épület előtt fékeztek, amelyre a nemzeti zászlót tűzték.

– Élelemosztásra. De mivel látják, hogy csak a katonák jöttek, és mi… hogy nincs rakományunk, hát többé nem vagyunk fontosak nekik.

Ismerősek voltak azok a tekintetek. Meg is jegyezte, amikor leszálltak:

– Ruandában és Törökországban láttam ugyanilyen tekinteteket.

Loga egy pillanatig habozott, aztán mégis megkérdezte:

– Azt mondták a Szervezetnél, ön a nagy nyomorúságok specialistája.

– Ezt a szót használták: nyomorúságok? – mosolygott Yena. Loga zavarba jött:

– Így mondták…

– A nagy katasztrófákra szakosodtam a Szervezeten belül. És már legalább tizenöt éve dolgozom ilyen posztokon. Vagy a helyszínen, vagy az úgynevezett másodlagos elosztóhelyeken. Ahonnan a bajbajutott területekre irányítják a segélyeket.

Loga tett egy bizonytalan mozdulatot – akkor ez itt mi? – kérdezte volna. Yena így is értette és válaszolt:

– Butara most a baj közepe, és a helyi közlekedési viszonyok miatt összevontuk az elsődleges és másodlagos elosztást. Thaifból ideküldenek mindent, amit sikerül szerezniök. Mi meg majd elosztjuk. Butara a folyó partján van… úgy értem, máskor is? Amikor nincs árvíz?

–Igen, a Botang ott folyik – Loga most valahová a házak felé-mögé intett, határozatlanul. Ám Yena megjegyezte: keleti irányban. A nyugodni készülő nappal szemben. Tehát itt magasabban vannak, mint a volt folyó. A kisvárost normális időkben nem fenyegeti veszély. Most meg annál inkább.

– Ez a városháza. A szállodában földönfutók laknak, jobbára a helyi intelligencia – magyarázta Loga. – Nekünk itt foglaltak le két kicsi szobát.

Amikor bevonultak az épületbe – két katona hozta táskáikat – kiderült: a szobák csakugyan aprók. De annyira, hogy Yena két karját vízszintesen kinyújtva mindkét oldalon falba ütközött ujjaival. Ez inkább cella – akarta mondani, de idejében elharapta. Ilyen körülmények között ez is nagy dolog. Volt ott egy ágy, fakeretre feszített háncsból fonták, rugalmasnak látszott. Egy európai szék és egy egészen kicsi asztalka. Meg egy lámpás. Más nem is fért be. Szekrényről errefelé nem hallottak? – akarta kérdezni ,de ebből sem lett hang. Minden a torkában, az agyában rekedt. Loga is fáradt volt:

– Holnap reggel találkozunk a helyi vezetőkkel – jelentette fél órával később, miután félénken bekopogott a vékony deszkaajtón. Amin volt egy kampó is, mint Yena észrevette. Tehát tulajdonképpen be is zárkózhatott.

– Rendben van. Ma már nem vagyok éhges.

– Hoztak ivóvizet – Loga egy kannát adott át. – Mosakodni a folyosó végén lehet. Ez a víz ivásra szolgál, és két napig kell kitartania.

– Majd takarékoskodom vele – mondta Yena halkan. Most már csakugyan fáradt volt, szinte szétesik a teste, úgy érezte.

Aztán mély, kábult álom szakadt rá. Először még halványan tudatában volt annak, hogy ez álom, mert annyira valószerűtlen volt. Óriás lett, aki hegycsúcsokon lépdelt, sőt ugrált vidáman – és ezt még ilyen állapotában is túl fantasztikusnak találta ahhoz, hogy valóságnak fogja fel.

Később meg nagy vizeket látott, óriáspocsolyákat, amelyekben fürdött. Dagonyázott, mint az európai vaddisznók, meleg volt a sár, kellemes is. Később azonban rászáradt a földréteg és amikor mozdulni szeretett volna megértette: mozdulatlan szoborrá kövesedett.

Később már valószínűleg semmit sem álmodott, csak feküdt és pihent. A hajnal azzal ébresztette, hogy valahol a közelben megszólalt egy… kakas. Ez a hang annyira otthoni volt…! Gyermekkorában nagymamánál hallotta utoljára, ilyen közelről. Hiszen a nagymamának voltak tyúkjai.

Kinyitotta a szemét és körülnézett. Az apró helyiségben megsűrűsödött a levegő. Nyoma sem volt moszkitóhálónak, talán még nem keltek ki a lárvák, még nem szaporodtak el a vérszívók? Yena felült. A feje fölött volt a kicsiny ablak. Felállt az ágyon és próbált kinézni rajta. Elijesztette, milyen piszkos az üveg – szinte ráfagyott a szürkeség, a kosz. Gyorsan lejött onnan és elment a folyosó végére, tisztálkodni. Csak amikor visszajött és még érezte-hallotta, milyen mozdulatlan, nehéz csönd ül a házon – fogta fel: eljött első butarai napja.

Új harc kezdődik.