Nemere István

Terrorista Akciók

Első kötet

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

EPUB ISBN 978-963-387-543-8

MOBI ISBN 978-963-387-544-5

TARTALOM

Előszó helyett

A célkeresztben: vonat és iskola

Az elrabolt repülőgép

Közjáték: A túsztárgyaló mestersége

Terroristák Svájcban

Az iskolabusz elrablása

A SAS lecsap

Közjáték: A fegyverek

Megölni kétszázhetven embert

Leszámolások

Vesszőfutások

Akció a sivatagban

Közjáték: A túszok lelkivilága

Előszó helyett

Terrorizmus mindig volt. Ahogyan voltak kémek, ügynökök, diverzánsok minden korban – legfeljebb másképpen hívták őket. A ma használatos elnevezések azonban a régi időkben is nagyjából ugyanazokat a foglalkozásokat takarták, a műveletek mindig a kor szintjén álltak, és csak az eredmény, a hatékonyság számított – az erkölcsi megfontolásoktól finoman szólva „eltekintettek” úgy a megbízók, mint a mesterség gyakorlói.

A terror = megfélemlítés. Akik meggyilkol(tat)ták politikai, ideológiai, gazdasági ellenfeleiket, nem mindig az volt a kizárólagos céljuk, hogy a tettes eltűnjön az élők közül, ne legyen többé befolyása, ne vezesse az ellenpártot stb. A terror, különösen a huszadik században már arra is szolgál(t) gyakran, hogy megfélemlítse a tömegeket. Elsősorban kis, jelentéktelen mozgalmak vagy pártok, nemegyszer pedig bűnöző szervezetek alkalmazták és alkalmazzák ma is. Az olasz és amerikai maffia ilyen módon is szerette megfélemlíteni azokat, akik tehettek ellene valamit. Számos mai terrorszervezet – van belőlük körülbelül kétszáz! – előszeretettel alkalmazta, mert hatékonynak tartja.

Gyakori aztán, hogy olyan szélsőséges politikai szervezetek is bevetik a terrort, amelyek más módon semmiképpen nem tudnak befolyáshoz jutni, talán még létezésüket sem venné észre a társadalom – pl. a Vörös Brigádok annak idején – ha nem követnének el ilyen tetteket. Megesik az is – különösen politikai szervezetek esetében – hogy ily módon hívják fel a figyelmet valamilyen érdekre, csoportra, emberek egy részének nehéz vagy kilátástalan helyzetére. De manapság sajnos az is mindennapos, hogy terrorszervezetek túszokat ejtenek, és azokat váltságdíj fejében adják vissza – csak hogy mozgalmukat pénzzel támogathassák. Ez gyakorlatilag semmiben sem különbözik a középkori útonállók tevékenységétől, legfeljebb némi ideológiai „felvizezés” tapasztalható.

Kis könyvünkben – és a tervezett sorozatban – számos ilyen elgondolkoztató, elrémisztő, tanulságos esettel ismerkedhetnek meg. Hol azt írjuk egy-egy kisebb rész élére, hogy „Akciók”, hol meg azt: „Terroristák”. Vagyis a második esetben azokról emlékezünk meg, akik fenyegetik a világot vagy csak néhány országot, akik a háttérben fegyvert, logisztikai támogatást szerveznek, és a tetteseket ideológiai „munícióval” látják el.

Nem haladunk időrendi sorrendben. De nem is történelmi szakmunkát tart kezében a kedves olvasó. Hiszen mi csak a huszadik század utolsó évtizedeiben történt esetekkel foglalkozunk. Sajnos azt kell mondanunk, hogy ezek voltak abban a korban a leginkább jellemzőek, és bizony ma is így van még. Hogy meddig? Nem tudjuk.

A célkeresztben: vonat és iskola

Hollandiának a történelmi időkben, sőt egészen a második világháború végéig komoly gyarmatai voltak Ázsiában és a közép-amerikai szigetvilágban. Ez utóbbi területeken maradtak területei máig, gondoljunk csak a holland Guayanára, és számos Karib-tengeri szigetre, ahol ma is holland zászló leng, és a németalföldi nyelvet beszélik az ott lakók – legyen akármilyen a bőrük színe.

A legnagyobb gyarmat Indonézia volt. Valaha a Földnek ezt a táját Kelet-Indiának hívták, megkülönböztetésül „Nyugat-Indiától” – amely a mai közép-amerikai világot jelentette. Mióta Kolumbusz tévedésből azt hitte (ebben a hitben is halt meg…) hogy nem egy új földrészt, hanem Ázsia keleti széleit, tehát az „Indiákat” közelítette meg, fedezte fel. Ez a hatalmas, sok ezer szigetből álló ország egykor mint a távol-keleti fűszerek termőhelye híresült el. Ezeket igen jó áron lehetett eladni Európában. Ennek kihasználására alakult a világ első Kft-je – a Kelet-Indiai Társaság. A Hollandia-Batávia (a mai Jakarta) vonalon a hajók drága terheket vittek nyugatra, és ez később sem változott, amikor kaucsuk, tea és más termékek is bekerültek a választékba. Többek között az effajta „gyarmatáru” tette gazdaggá Hollandiát és polgárait az utolsó háromszáz évben.

Amikor 1945 után Hollandia kevés kivétellel feladta távol-keleti gyarmatait és Indonézia visszanyerte önállóságát, számos megoldatlan kérdés maradt a térségben. A Molukka-szoros (mai nevén: Malaka) vidékén is zavaros etnikai viszonyok maradtak. Az ott élők egy része nem kívánta az indonéz fennhatóságot és több évtizedes kitartó harcot folytatott az új uralom ellen – amelyről azonban a világ gyakorlatilag semmit sem tudott. Ázsia különben is nagyon messze volt – van? – az európai közvéleménytől, és kevesen foglalkoztak a molukkai partizánokhoz hasonló kis létszámú, és a mi kis kontinensünkről nézve „jelentéktelen” mozgalommal.

Ezt 1977-re belátták a dél-molukkai Felszabadítási Mozgalom tagjai is. Úgy döntöttek, valamilyen nagy akcióval hívják fel magukra a figyelmet, méghozzá Nyugat-Európában, amellyel aztán ráterelhetik a közvélemény érdeklődését az ő sorsukra is.

Az más kérdés, hogy a korabeli európai közvélemény – talán éppen ezen akció eredményeképpen – nem tartotta a mozgalmat nemzeti felszabadítási irányzatnak. Az eset után továbbra is „terroristáknak” nevezték őket.

Lássuk hát, mi is történt akkor?

Hollandia északkeleti vidékén, közel az Északi-tenger partjához található Groningen városa. A hasonnevű tartomány székhelye igazából egy hangulatos kisváros csupán. Tőle 27 kilométerre délre fekszik egy másik kisváros, Assen. A kettő között egy 27 kilométeres vasútvonal húzódik.

Nos, ezen a vasúton 1977. március 23-án kilenc dél-molukkai terrorista (partizán? szabadságharcos? ügynök…?) elfoglalt egy vonatot. Ám ez csak a terrortámadás egyik felét jelentette. Mert négy társuk ugyanebben az időpontban a közeli Bovensmilde városkában elfoglalt egy iskolát.

A vonaton 51 túszt ejtettek, az iskolában viszont 110 fő került a karmaikba – értelemszerűen ez utóbbi helyen jobbára kizárólag gyermekek.

A vonat kint állt a nyílt pályán, ami nem lehetett véletlen – a terroristák előzőleg nyilván sokszor végigjárták az egész vonalat. Olyan hangok is hallatszottak, hogy nem kényelmesen, vonatból vagy autóból figyelték meg csupán, hanem a csoport néhány tagja gyalog is végigjárta azt a bizonyos 27 kilométert, talán nem is egyszer. Kiválasztották a legjobb helyet, amely távol volt a lakott részektől, és jól belátható – belőhető – térséget alkotott. Aztán amikor eljött az ideje, már pontos számítások alapján tudták, mikor kell közbelépniük és arra kényszeríteniük a mozdonyvezetőket, hogy éppen az általuk kívánt helyen „horgonyozzák le” a szerelvényt.

A dél-molukkaiak színes bőrűek voltak, jellegzetes frizurával, fegyverekkel és elszántsággal viselkedtek. Ugyanakkor meg kell jegyezni, hogy nem kegyetlenkedtek az utasokkal és a gyermekekkel – ugyanis nem ellenséges területen voltak és nem az volt a céljuk, hogy megfélemlítsék a lakosságot, a kormányt. Figyelemfelkeltő akcióhoz nincs szükség ilyen kegyetlenségre.

Ennek a legjobb bizonytéka az, hogy mivel a patthelyzet napokon át tartott, ezalatt az iskolában a száztíz túsz-gyerek közül százhat esetében tömeges gyomorrontás lépett fel. Hogy megelőzzék a nagyobb bajt, az iskolát uralma alatt tartó négy terrorista a beteg gyermekeket fokozatosan szabadon engedte, és csak négyet tartott meg.

A vonaton az egészségügyi helyzet jó volt, senkinek sem lett baja. Ezért a terroristák nem is engedtek szabadon senkit.

Hollandiában az akciót a kémelhárítás fogta össze. Erről tudnunk kell, hogy a háború után – amely alatt sajnos a kommunistákkal, többek között a Moszkvának széles körben kémkedő „Vörös Zenekar” nevű szervezettel is együttműködött, és akkor még BNV (Bureau Nationale Veiligheid = Nemzeti Biztonsági Hivatal) néven tevékenykedett. A háború után CID (Centrale Inlichtingdienst = Központi Felderítő Szolgálat) elnevezéssel működött, és különösebb sikerekről nem számolhatott be. Igaz, ilyesmire igény nem volt egy ideig, hiszen a közismerten békés országban nem voltak terroristák. Ám ahogyan haladtunk előre az időben, úgy vált ez is szükségessé, már csak az európai elkötelezettség miatt is. Így végül ott is megalakult a Bureau voor Bijzondere Opdrachten, vagyis a Különleges Műveletek Hivatala. Érdemes megjegyezni, hogy a világ legtöbb titkosszolgálata és terrorista-ellenes alakulata ilyen, alig-alig álcázó neveken „fut”.

Nos, a BBO-t természetesen az akció első perceiben riadóztatták. De nem csupán azt, hanem más erőket is bevontak. Egyrészt az angol terroristaellenes különítmény is megérkezett, hogy eleinte tanácsokkal szolgáljon és később, ha a hollandok nem mennének semmire, a maga embereivel vessen véget a terroristák akciójának. A holland kormány utasítására egy közeli, de használaton kívüli vasútvonalra egy ugyanolyan vonatot állítottak, és a holland királyi tengerészgyalogság „Whisky” fedőnevű különleges alakulata máris gyakorolni kezdte, hogyan fogja megrohamozni a vonatot. Ezenközben természetesen megindultak a tárgyalások a terroristákkal is, de ezek napokon át nem vezettek eredményre. Értelemszerűen az volt a terroristák célja, hogy az ügyet minél tovább elhúzzák, és elérjék azt is, hogy ne csak a holland belső, hanem a tágabb, európai, sőt világközvéleményt is felrázzák ügyük iránt.

A helyzet nem volt rózsás. A dél-molukkaiak addig nem bántották a túszokat. Viszont – mint a túszejtő akciókban általában – az idő múlásával nőtt a feszültség. Mivel a terroristák kilencen voltak, a hatóság részéről az időhúzás nem sokat segített. A terroristák nem fáradhattak ki, hisz felváltva pihentek, sőt aludtak. A kormány viszont tudatában volt annak, hogy az ország azt figyeli: megtesz-e mindent a túszok testi és lelki épségéért, és természetesen a kiszabadításukért…? Nagy volt a felelősség.

Amikor már napok óta tartott a patthelyzet, egy éjszaka megindult az akció – igaz, ez még nem a helyzet végleges felszámolását célozta. A vasúti pályától tizenöt méterre volt egy csatorna. A sötétséget kihasználva nyolc békaember úszott a szerelvény közelébe, majd partra jutva a vonat alá lopóztak. Nagy teljesítményű „poloskákat” helyeztek el a vagonok alján, majd csöndben visszacsúsztak a vízbe, és távoztak. A szerkezetekkel nem csupán a vagonokban folyó beszélgetéseket hallották, hanem a terroristák mozgását is követhették.

A vonat közelében egy „hő-radart” is felszereltek. Az infra-tartományban működő szerkezet kimutatta a fémfalak felületén a legkisebb hőmérséklet-változást is. Ez a meleg fémet mutatta ki – vagyis mindig tudhatták, hol járnak a szerelvényen a terroristák, mert a testük mellett viselt fegyverek hőmérséklete magasabb volt, mint a vonat egyéb fémtárgyaié…

És így telt el… két hét!

Élelmet és ivóvizet a hatóságok szolgáltattak, a terroristák jól bántak a túszokkal. Azonban nyilvánvaló volt, hogy ez a helyzet nem tartható sokáig. Még a legbékésebb állampolgár agya is elborulhat ennyi idő alatt. Hát még egy olyan országban, ahol sok nemzedékre visszamenően (a rövid háborús időszakot leszámítva) az állampolgárok mindig a legteljesebb békében és szabadságban éltek!

Valamit tehát tenni kellett. A terroristákat a jelek szerint nem bántotta az idő múlása, de őket is megviselte a hosszú várakozás – főleg azért, mert a hatóságok egyetlen kívánságukat sem teljesítették. Az akcióban részt vevő pszichológusok szerint már bármelyik pillanatban kitörhet az ellenségeskedés a túszok és rabtartóik között, hisz ez utóbbiak idegei is pattanásig feszültek. Elég egyetlen apróság, és a két csoport egymásnak esik. Ami pedig nagy vérengzéssel végződhet.

Végre megszületett hát a döntés: „Indulás!”

Az együttműködő angolok, a londoni SAS terroristaellenes alakulat (lesz még szó róla ezeken a lapokon) értékes tanácsokkal szolgáltak. Az első és legfontosabb lépés az volt, hogy éjszaka kell támadni. Méghozzá hajnal előtt, mert az emberi szervezet pihenése ilyenkor a legmélyebb. Minden katonának éjjel látó szemüveget kell viselnie, és persze pontos információk kellenek arról, melyik terrorista éppen hol tartózkodik.

Ugyanakkor úgy döntöttek, hogy valamilyen manőverrel el kell terelni az emberek figyelmét. Erre a legalkalmasabbnak valami nagy zaj látszott. A hollandok egyik szakemberük ötletét követve aztán a döntő pillanatban bevetették a … légierőt!

Igen, a légierővel együttműködve hat Starfighter-F-104-es vadászgép húzott el a vonat fölött. Olyan alacsonyan szálltak, ahogyan az csak lehetséges volt. Ez arra volt jó, hogy a felriadt és ijedt túszok mind behúzták a fejüket, vagy a padlóra feküdtek – viszont a terroristák éppen ellenkezőleg viselkedtek: felemelt fejjel hallgatóztak. Támadástól, csapdától rettegtek, és nem is ok nélkül.

A döntő pillanatban tehát a kilenc terrorista talpra ugrott, és fejét a vonat mennyezete felé fordítva hallgatta az éktelen zajt. Ebben a pillanatban a készenlétben álló mesterlövészek már célkeresztbe fogták azokat a helyeket, ahol a műszerek jelzései szerint a terroristák éppen álltak. Hajnali 4 óra 53 percet mutattak az órák, amikor a szerelvényhez settenkedő rohamcsapat egyszerre kirobbantotta az összes bezárt ajtót. A kommandósok berohantak, és UZI-géppisztolyaik valóságos golyózáporral árasztották el a vagonokat.

Hordozható hangszóróikból ugyanakkor szinte üvöltöttek az utasítások:

– Le a fejjel! Le a padlóra!

– Fedezékbe! Ne álljatok fel!

Ezek természetesen a túszoknak szóltak. Sajnos nem mindenki hallgatott az okos parancsokra. Két túsz állva maradt – másodpercek alatt lekaszabolták őket is. Hisz a sötétben a kommandósok meg voltak győződve róla, hogy ezek a következő pillanatban valamit tesznek ellenük, hogy ezek terroristák…

A kilenc terroristából hatot abban a huszonöt másodpercben öltek meg. A maradék három megadta magát, bár az egyik még ekkor is aljas trükkel próbálkozott: mielőtt átadta volna fegyverét, rálőtt az egyik túszra, hogy így álljon bosszút a vereségért. De a túsz csak megsebesült.

Az akciót a másik helyszínen is végre kellett hajtani. Az iskolában a négy terrorista a négy tússzal még mindig a bovensmildei iskolában tartotta magát elbarikádozva, a környező utcákon pedig folyamatosan állt a rendőrkordon.

A terrorista-ellenes akciók történetében több hasonló esetet ismerünk. Ilyenkor lényeges, hogy a két vagy több helyszínen zajló akciók egyszerre történjenek meg. Hiszen manapság már mobiltelefonon is riaszthatják egymást az egyazon csoporthoz tartozó terroristák, vagy más módon tudathatják társaikkal, hogy őket megtámadták, tehát ugyanez várható a másik helyszínen is.

Ezért pontosan abban a pillanatban, amikor az F-104-esek elzúgtak a vasútvonal fölött, Bovensmildében is megindult a támadás.

A kommandósok az iskolaépület egyik falát egy katonai nehézjárművel törték át, amelyre előzőleg hókotró acélekét szereltek. A páncélozott jármű belsejében fegyveres kommandósok ültek. Az iskolában a meglepetés tökéletesen sikerült. Ezek a terroristák ugyanis – látva a hetek óta tartó békességet és nyugalmat az iskola körül – nem is sejtették, hogy a hatóság bármire is készülhet. A támadás pillanatában három terrorista – hihetetlen, de így volt – aludt. Hogy még furcsább legyen a helyzet – az elmúlt időben annyira elkényelmesedtek, hogy már nem is ruhástól tértek nyugovóra, hanem csak fehérneműben hevertek…

Így aztán az sem csoda, ha fegyveresen őrködő társuk is hiába kapott fegyveréhez – már késő volt. Az iskolát vérontás nélkül foglalták el, mind a négy terrorista fogságba esett. A négy túsznak sem görbült a haja szála sem.

Talán nem árt megszemlélni az akció egynéhány tanulságos részletét. A terroristaellenes különítmény összesen 113 emberből állt – ebből tizennégy személy volt a vezetés. Ne értsék félre, nem afféle „vízfejről” van itt szó. A stáb tagjai között voltak a szakértők, a pszichológusok és mások is. A később támadó legénységet az első két hét alatt három egyenlő részre osztották: az első őrizte a helyszínt és figyelte a terroristákat, a második pihent, a harmadik gyakorolta a támadást. Nyolc óránként váltottak.

Csak utólag vallották be az antiterrorista-egység vezetői, hogy az iskolai támadásnál eleve nem is lőttek a terroristákra. Egész sorozatokat eresztettek a… mennyezetbe. Ez is elég volt ahhoz, hogy az ellenség elrémüljön, utána mindegyiket közelharcban fogták el.

A dél-molukkai Felszabadítási Mozgalomról azóta nem hallottunk.