Nemere István

Titkos kísérletek a náci birodalomban

Koncentrációs táborok mint „tudományfejlesztő”
laboratóriumok

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

EPUB ISBN 978-963-387-549-0

MOBI ISBN 978-963-387-550-6

TARTALOM

A szerző figyelmezteti az olvasót

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Utószó

A szerző figyelmezteti
az olvasót

Csak akkor fogjon e könyv olvasásának, ha önmagát eléggé erős idegzetű, józan és sokat kibíró embernek tartja. Lehet ön akár nő, akár férfi, sőt talán fiatal ember is – legyen rá elkészülve, hogy amit olvasni fog, az maga az árnyék. Az emberiség ugyan kétségtelenül fejlődik, de a huszadik században voltak olyan pillanatok – és ezek olykor évekig vagy évtizedekig tartottak –, amikor a tudás, a fejlődés helyett annak árnyéka borult rá sokakra. Amikor nem látszott semmi jó, csak a Rossz uralt el mindent.

Ha elolvassa ezt a könyvet és kissé szomorú lesz tőle – az jó jel. Ha elolvassa és utána ökölbe szorul a keze, dühös lesz és átkozódik – az még jobb jel. Mert remélem, ön sem tűrné el mindazt, ami sajnos abban a már elmúlt században igenis megtörtént. Hazudjon bárki bármit, az a század volt eddig a legrosszabb, a legkegyetlenebb, a legreménytelenebb – százmilliók számára.

Mi mégis azt mondjuk: van fejlődés, van fény. És reméljük, az árnyék többé nem borul rá senkire.

„Az állam maga nem cél, csak eszköz”
(Adolf Hitler)

Első fejezet

A helyszínek magyarázata

Írhattam volna azt a címet is, hogy „A haláltáborok”, vagy „A táborokban”, vagy valami hasonlót. De az nem adta volna vissza a bennem lévő lényeget. Azt, amit fontosnak tartok elmondani.

Mert csak a táborokban jöhetett létre ilyesmi, amiről e könyv szól. Az emberi kegyetlenkedésnek nem ugyanaz a fajtája zajlott és zajlik a falak között, nem ugyanaz történik a börtönök udvarán vagy a már kiásott tömegsírok, a kivégzőhelyek szélén. Amikről e könyvben lesz szó, azt csak a haláltáborokban lehetett megvalósítani. Ne legyenek illúzióink: bár ez a könyv a hitleri korszakról, a náci haláltáborokról szól, sajnos hasonló szörnyűségek megtörténtek más világrészek ottani haláltáboraiban is. Legfeljebb azokról nem beszéltek annyit már akkor sem, később pedig ügyesen eltüntették azok nyomait.

Haláltáborok, koncentrációs táborok, „gulágok” mindig ott jöttek létre, ahol a hatalom szembefordult saját lakossága tekintélyes részével. Ha ennek a lakosságnak csak kicsiny részét kellett volna megfegyelmeznie, elszigetelnie vagy akár kiirtania is – nem épít táborokat, mert nincs rájuk szükség. Nem véletlen semmiképpen sem, hogy a huszadik század elején a dél-afrikai területen tevékenykedő angolok „találták fel” úgymond a koncentrációs tábort – szögesdrótok mögé szállították azok tömegeit, akik nem értettek velük egyet, ergo: ellenségnek számítottak. Később ugyanez sokfelé megtörtént, különösen hadban álló országokban. A hadifoglyok egyszerre nagy tömegben szakadtak rá a hadviselő felekre. Bár meg kell jegyezni, hogy egyes országokban erős humanista hagyományok miatt senkinek sem jutott eszébe, hogy a hadifogolytáborokba került ellenséget megsemmisítsék vagy szándékosan pusztító fizikai körülmények között tartsák – az első világháborúban még a cári orosz hatóságok sem vetemedtek ilyesmire, az Osztrák–Magyar Monarchiában sem voltak efféle táborok. Viszont a pekingi Kínában a mai napig milliók sínylődnek a szögesdrótok mögött kényszermunkatáborokban – ez a világ legnagyobb börtöne, lényegében az egész ország egyetlen nagy börtön.

De akadtak és akadnak másutt is ilyenek, szerencsére egyre csökkenő számban. Ahhoz, hogy megértsük a náci haláltáborok sokféle jelentését és illuzórikus „hasznát” az építtetők és fenntartók számára, meg kell ismerkednünk a diktatúra egynémely alapfogásaival. A ma élő emberek tekintélyes része sohasem élt zsarnoki rendszerekben, ezért számukra az ilyesmit még elképzelni is nehéz.

A nácik 1933-ban kerültek hatalomra Németországban Adolf Hitler vezetésével. Ez az ember már vagy tíz évvel korábban nyíltan hangoztatta – később egy könyvben, az elhíresült „Mein Kampfban” meg is írta –, hogy mire készül. Senki sem mondhatta, hogy nem figyelmeztették. Már csak azért sem, mert 1933 után éveken át ezt a könyvet sok millió példányban kiadták (minden házasságot kötő pár ingyen megkapta az anyakönyvi hivatalban a szertartás végén, de osztogatták pártszervezetekben, iskolákban, gyűléseken is).

Hitler és pártja fajvédő alapokon állt, vagyis egyik fajt „védelmezte” a másiktól. A védekezésnek nevezett folyamatot eleinte úgy képzelte el, hogy az árjának is nevezett „tiszta” germán fajú embereket meg kell védelmeznie zsidó és egyéb mételytől. Az „egyéb” kifejezés ebben az esetben az összes többi, az árjákhoz képest alantas fajt jelentette: cigányokat, feketéket, indiánokat, általánosítva: a nem fehér bőrű embereket. A nácik különösen a zsidókra fenekedtek. A Mein Kampf („Harcom”) leírása szerint ezek roppant kártékony emberek voltak, akiket el kellett szigetelni, a világ fehérek – árják – lakta részeiből kitiltani, minden tevékenységtől megfosztani.

Ne feledjük el: kezdetben Hitler és társai nem akarták a zsidókat megölni. Az 1930-as évek közepén kiterjedt tárgyalásokat folytattak annak érdekében, hogy Németország teljes zsidó lakosságát kitelepítsék nemcsak az országból, de ha lehet, Európából is. Azt a tervet, hogy Madagaszkár szigetén rendezzenek be egy zsidó államot, a gyarmatot birtokló francia állam akadályozta meg. A következő, németek által javasolt – és a zsidók által is áhított helyszín Palesztina (Izrael) lett volna, de azt meg annak a földnek akkori brit birtokosai torpedózták meg. Csak miután kimerültek a lehetőségek, a nácik akkor kezdték szervezett és egybehangolt, sőt a náci „törvényhozás” és „igazságszolgáltatás” által is törvényesített módszerekkel, tömeges méretekben alkalmazni. Ezek eleinte csak a zsidók jogainak korlátozásában merültek ki, de aztán hamarosan létében is megfenyegették ezt a közösséget.

Említettük: „táborok” mindig akkor jöttek létre valahol, ha az adott országban olyan kör, csoport, párt, réteg stb. került a hatalomba, amelynek efféle faji nézetei is voltak, és azokat nem csak verbális szinten hirdette. A nácik nem is titkolták, hogy nézeteik szerint a zsidóknak el kell tűnniök német földről – vagy így, vagy úgy… De akkor is erre került a sor, ha az uralkodó csoport a társadalom többi részét, vagy annak egy tekintélyes rétegét eleve ellenségnek tekintette és így is bánt (el) vele – ez utóbbi helyzet a kommunista országokban alakult ki. Mindegyikben kivétel nélkül Oroszországtól Albániáig, Kínától Kubáig, Lengyelországtól Vietnamig.

Ezenközben szép csöndesen elhurcolták és a rohamosan épülő, szaporodó táborokba zárták a hazai cigányságot, aztán a másféle, sokszor inkább ideológiai ellenfeleket is. A homoszexuálisokat, a kommunistákat, a vallási szekták tagjait, az eszperantó nyelv és mozgalom híveit (mert a zseniálisan egyszerű nyelvet egy zsidó találta ki) és a végén az elmebetegeket is elvitték. Semmilyen improduktív elemet nem tűrtek meg a társadalomban. Így persze odakerültek a bűnözők is. Vagyis már a fentiekből is tudható, hogy a nácik messze nem csak a zsidókkal akartak leszámolni „így vagy úgy”, hanem gyökeresen új társadalmat szerettek volna létrehozni. Vezérük, Hitler ezt sem titkolta el.

Tehát nem csak zsidók ültek a koncentrációs táborokban, nem csak őket dolgoztatták (sokszor halálra), hanem mások is kerültek oda bőven. Katolikus papok, apácák is éltek a szögesdrót kerítések mögött. Amikor pedig 1939-ben megindult a németek által kezdeményezett háborúk sorozata, az ellenséges hadifoglyok és a polgári lakosság, a partizánok és az ottani civil társadalom, valamint a közigazgatás vezető személyiségei – általában nem zsidók – is milliószámra (!) kerültek be a gyorsan szaporodó táborokba.

Hitler a kétségtelen(nek tetsző) egyszerűsítések embere volt. Csak úgy volt képes megérteni a világot ez a kevéssé művelt ember, hogy azt a maga számára leegyszerűsítette. Ez még nem lett volna baj – sok ilyen él körülöttünk most is, ez elsősorban a társadalomról és a politikáról hangoztatott együgyű véleményeken szűrhető le –, de amint egy nép diktátora lett, elveit másokra is rákényszerítette. Kötelezőnek hirdette ki őket.

A legtöbb baj forrása szerintünk abból a nézetből eredt, amely megosztotta és mintegy osztályozta az emberiséget. Hitler ugyan maga is habozott, hogyan is lehetett ez régen. Ki hozta létre a civilizáció alapjait, abba belejátszottak-e más, nem árja fajok? A kínaiakat, az ókori egyiptomiakat, a perzsákat szemlátomást nem tudta hová tenni. Ezért ezen a téren inkább átugrotta az egész múltat: „Fölösleges volna azon vitatkozni, hogy mely faj vagy fajok voltak az emberi kultúra letéteményesei, egyúttal tehát alapítói is mindannak, amit röviden az „emberiség” szóban foglalunk össze. Sokkal egyszerűbb, ha ezt a kérdést a jelenre vonatkozólag tesszük fel, mert erre világos és határozott választ kapunk.”

Persze, nagyon is átlátszó „érvelés” ez. Hiszen Hitler az emberiségen belül állítólag létező „fajokról” beszél, holott már tudjuk (és az ő korában is tudtuk), hogy minden ember egyetlen fajhoz, az emberi fajhoz tartozik, ezen belül nincsenek megoszlások. A külsődleges jegyek nem alfajokra-fajokra osztást jelentenek, hiszen a tarka házimacska meg a szürke meg a teljesen fekete házimacska is macska. De még a perzsa és a sziámi is macska, és senkinek sem jutna eszébe bérmelyiket „nem macskának” nevezni. Ezenfelül a nácik vezették be az „Übermensch” és az „Untermensch”, vagyis a felsőbbrendű és az alsóbbrendű ember fogalmát, ami szintén ostobaság. Képzeljük ezt el az iménti példánkra vetítve ismét: mondjuk a háromszínű tarka macska lenne az „Überkatz” és a fekete szőrű az „Unterkatz”. A felsőbbrendű és az alsóbbrendű, amelyek között állítólag olyan hatalmas különbség van, hogy az „über”-nek (no persze, csak Hitlerék szerint) jogában áll meg is semmisíteni az „unter”-t, mint alapjaiban káros elemet. Merthogy a fekete macskák csak élősködnek a tarkákon, alattomosak, kiszipolyozzák és lehetetlenné teszik a tarkák életét. Ezért jogos, ha a tarkák szövetkeznek és elpusztítják a feketéket…

Hitler arra a következtetésre jut kissé akadémikusan száraz, de korántsem olyan nagy tudásanyagot használó művében, hogy az árják értek el minden civilizációs csúcsot és eredményt, a többiek csak felhasználták, készen kapták azokat. Ismétlem, nem tudta, hová tegye az ötezer éves kínai kultúrát, nem is szólva a többiekről. Ellenkezőleg, mert az árjákról szóló kitalált tévhitet erőteljesen hirdette is:

„Mindaz, amit ma földünkön megcsodálunk, a tudomány, a művészet, a technika és vívmányai csak egynéhány népnek, sőt talán csak egy fajnak az alkotásai. Tőlük függ eme kultúra léte. Ha e faj elbukik, úgy vele együtt sírba száll földünk minden szépsége.”

Nos, az idézett három mondat közül mind a három alapjaiban hamis állítást tartalmaz. Gyakorlatilag egyetlen szó sem igaz az egészből. Ez persze elmondható a hírhedt írásmű tartalmának túlnyomó részéről. Ma, a huszonegyedik században ezt olvasva még azon is csodálkozunk, hogy annak idején ezt olyan nagyon jelentős „filozófiai” műnek tartották. Talán nem olvasták…? Tény, hogy nem olvasták elég figyelmesen. Hisz ha megteszik, még időben rájöhettek volna, hogy kivel állnak szemben. A könyv szerzője alapjaiban hibás képpel bírt a világról, úgy annak múltjáról és benne az emberek szerepéről, mint az akkori jelenről. Profánnak hangzik az összehasonlítás, mégis azt kell mondanom: az „árja” Hitler éppen olyan nagyot tévedett, mint egyik ősi faji ellensége, a messze nem árja Marx. Mindkettő hamis világot látott, és amit helyette szeretett volna látni, az is hamis volt. Hitler fajokat és magasabb- meg alsóbbrendű embereket látott ott, ahol ilyenek nem voltak és nincsenek. Marx meg „társadalmi osztályokat” vizionált, amelyek pedig már az ő korában sem léteztek, nemhogy a jövőben létrejöhettek volna. Mindkettejüket egyazon cél vezette: hogy megosszák az emberiséget, és azáltal egy kis csoportot korlátlan hatalomhoz juttassanak. Ráadásul igyekeztek elhitetni a világgal, hogy ez lesz a társadalmi igazságosság diadala… A korábban élt Marx korábban is ért célba, és egy rettenetes eszmét, az emberiségellenes kommunizmust hozták létre az általa elvetett ördögi magvakból. Hogy Hitler elve mit termett, arról többek között majd ez a könyv is szól.

Aki nem értette és most sem érti, hogyan történhetett meg mindaz a szörnyűség a második világháború idején Németországban és az általa megszállt területeken – azokkal tudatjuk: előtte is lejátszódott már ilyesmi, nem is egyszer, Európában is. Századokkal korábban egy ideológia jegyében már irtottak embereket, csak akkor másképpen csoportosították az ellenséget és általában az embereket. A középkorban a földrészen akkor még egyeduralkodó katolikus egyház osztotta ki a szerepeket. Róma szerint voltak hát igaz keresztények és voltak eretnekek. Ez utóbbiak játszották akkortájt az „Untermensch-szerepet”, rájuk sütötték a bélyeget, hogy ezek másféle emberek. Nem olyanok, mint az igazi hívők, sőt nem is emberek. Akik balhitükben tévelyegnek és nem térnek meg, azokkal végezni kell, mert ők az ördög műve, a társadalom ellenségei, maga a métely.

Akkor elsősorban „faji” alapon ment a dolog – Európában. De később erre is sor került, sőt ezzel egy időben is zajlott ilyesmi – Amerikában. Akkor meg az volt az álláspont, hogy az ott élő indiánok, akik nem ismerték meg Jézus Krisztust és tanait, természetesen pogányok. Vagyis hitetlenek, akik nem rendelkeznek emberi lélekkel. Ergo: olyanok, mint az állatok. Szabadon irthatóak és a keresztény („Übermensch…”) embereknek nem kell felelniök semmilyen világi vagy lelki hatalomnak azért, hogy megöltek közülük egyet vagy tízet vagy ezret. A karibi, a panamai, a mexikói, a perui stb. indián a kártékony üregi rágcsálók színvonalára süllyedt – a dicsőséges fehér emberek szemében és tudatában.

Volt hát mire gondolnia és mire támaszkodnia Hitlernek, amikor nyugodtan leírta, később pedig ezerszer elmondta beszédeiben, hogy az emberek nem egyenlőek. Ő a legmélyebb rétegben vélte felfedezni ezt a különbözőséget: a „fajban”. Vagyis elkövette a legnagyobb bűnt, amelyet ember elkövethet egy másik ember ellen: megkérdőjelezte annak emberi mivoltát.

Amikor azt állította, hogy az egyik ember kevesebbet ér a másiknál, amikor azt állította, hogy az egyik uralkodásra termett, a másik arra, hogy emezt szolgálja, sőt egy harmadik csoportot is kreált, amelyet egyszerűen meg kell semmisíteni fizikailag – végzetes útra indította híveit, később pedig egész országokat, hatalmas hadseregeket. Amikor kimondta, hogy a zsidók „alacsonyrendűek”, egyben máris felmentette a „felsőbbrendűeket” az alól, hogy valaha is felelniök kellene az alacsonyabb-rendűek ellen elkövetett bármiféle vétségért vagy bűnért. Amikor azt mondta: a zsidók, a szlávok, a feketék, a cigányok – és sorolta jóval tovább, mint én tettem – együttesen sem érnek annyit, mint egyetlen árja, mérhetetlenül felértékelte az emberi faj egyik csoportját az összes többivel szemben. Amikor kijelentette, sőt szuggesztíven hirdette is, hogy az árják a világ urai kell legyenek – gyakorlatilag pusztulásra ítélte az összes többi embert.

Hitler és a nácik tehát genocídiumot, népirtást követtek el. Tették ezt előttük már más csoportok, sőt egész népek is. De ez volt az első olyan eset, amikor tetten érhető mindez egyetlen ember agyának korai termékében. Amikor ő kihirdette mindezt, még senki sem gondolt ilyesmire. Persze, sokan utálták vagy gyűlölték a zsidókat, a négereket, a szlávokat és szinte mindenki mást is. Volt, aki ki nem állhatta a dél-amerikaiakat, másik a kínaiakat vagy a malájokat vagy az arabokat, és ezt a sort is sokáig lehetne folytatni.

De ezek a gyűlölködők csak olykor kezükbe kaparintott, ócska irodalmi vagy kevéssé irodalmi termékekből, áltudományos eszmefuttatásokból és hamisításokból kaphattak egy kis szellemi táplálékot, rozoga nézeteik hasonlóan rozoga megerősítéseit. Egészen Hitlerig. Mert aztán jött ő és könyvének „Nép és faj” című fejezetében támpontot, mintegy igazolást adott azoknak, akik addig eléggé homályosan, de már azt gondolták, ők jobbak, mint azok a lenézettek. És lám, most elmondhatták, hogy itt van nézeteik „tudományos” alátámasztása, igazolása, magyarázata. A könyv fegyver lett a kezükben, aminthogy az volt egykoron mások számára a Biblia, a Korán és számos hasonló, új ideológiai alapokat teremtő írásmű.

Ezzel korántsem akarom azt állítani, hogy a „Mein Kampf” egy sorba állítható az említett vallásalapító iratokkal. De mert az emberek szeretnek valamilyen írásos anyagra támaszkodni, ami ihletet és alapot ad, amire hivatkozni lehet és amelyet nézeteik megerősítésének hisznek – hát így járt Hitler és műve is. Persze neki éppen ez volt a célja, ellentétben a Biblia vagy a Korán (isteni?) szerzőinek (egyazon szerzőjének?) véleményével.

És most értünk oda, ahová vezetni akartam az olvasót. Amint ez a nézet hatalomra került Németországban, a primitív emberek és a nyerészkedni akaró okosak mind úgy érezték, szabad a gazda. Eljött az ő idejük. Most nemcsak hogy büntetlenül utálhatják, gyűlölhetik a zsidókat, szlávokat, négereket stb., hanem ez egyenesen állami kánon lesz, eleinte elvárt, később pedig az egyénektől is keményen megkövetelt magatartásforma. Aki ehhez tartja magát, sokra viheti.

A társadalom nagyobb része persze birka módra ment a vezérürü után. Akik emberiességi, filozófiai vagy gyakorlati okokból tiltakoztak e nézetek ellen, azokat különféle módokon elhallgattatták (például még a zsidók előtt éppen ők kerültek be az első, még „kísérleti” koncentrációs táborokba.) Aztán eltelt egy kis idő, és az lett a norma, aminek nemcsak elfogadását, de gyakorlását is elvárták minden felnőtt állampolgártól. Tevékeny részvételre számítottak, amely egy velejéig fegyelmezett társadalomban aztán szépen ki is alakult.

A náci kényszermunkatáborok (amelyek aztán később megsemmisítő táborokká alakultak át) eredete is a hitleri „eszmékhez” vezethető vissza. No meg ahhoz a tényhez, hogy kezdetben állítólag maga Hitler sem akarta a zsidókat tömegesen elpusztítani – legalábbis nem erről írt a könyvében. De éppen eléggé szörnyű volt az is, amit leírt. A zsidókat szerinte munkára, mégpedig fizikai munkára kell kényszeríteni! Eredetileg ezt a célt (is) szolgálták volna a szögesdrótok mögött sorakozó barakkok.

Volt ebben valami tragikomikus. Adott volt egy nép, amelyet még az őskorban felsőbb hatalmi szóval és katonai erővel szétszórtak a világban és évezredeken keresztül arra kényszerítettek, hogy sehol se élhessen normális körülmények között. Megtiltották nekik a földbirtoklást, és/vagy a házépítést, nem lakhattak a városokban, vagy ha igen, csak különleges, elszigetelt negyedekben, gettókban. Megtiltották nekik bizonyos foglalkozások gyakorlását, és volt, hol még ősi nevüket sem viselhették, hanem az államnyelven értelmezhető neveket kellett maguknak választaniok. Ezerféle módon irányították őket oda, hogy csak bizonyos szakmákban tevékenykedhessenek.

Aztán, amikor eljött a huszadik század, mindezt a fejükre olvasták, mint bűnöket! Azok, akik addig ott bántották, ahol érték őket, és ezzel kemény összetartásra késztették ezeket az embereket – a zsidókat –, most szemükre hányták, hogy összetartanak és egymást példátlan módokon segítik. Most meg ebben láttak valamilyen természetelleneset, valamit, ami állítólag rontja a társadalom más származású egyedeinek esélyeit a boldogulásra. Egyáltalán az az érzésünk, hogy a zsidók bárhol, bármikor, bármit csináltak is, azt mások rossz néven vették. Afféle bűnbaknak kiáltották ki őket.

Az egyház meg majd’ kétezer éven át alattomosan táplálta ezt a rossz tüzet. Azt állította a lelki hatalom, hogy a zsidók ölték meg Jézust – ezzel az ügyes és egyben álnok fordulattal sok emberben azt a tévhitet keltették, mintha maga Jézus nem lett volna zsidó. Hiszen éppen azért ítélkezhettek felette a zsidók (részben persze a megszálló rómaiak segédletével), mert maga is ahhoz a népcsoporthoz tartozott. Ha Jézus nem lett volna éppen olyan zsidó, mint a többiek akkor és ott, a zsidó közösségnek semmi köze nem lévén hozzá nem is vádolhatta volna be őt valamiféle vallási eltévelyedés címén. Hogy egy, magát Messiásnak kiadó szélhámosként szédíti a többi zsidót.

Ezért van az, hogy még ma is akadnak számosan a keresztény világban, akik azt hiszik, hogy Jézus nem zsidó, hanem valamilyen más vallású, származású ember volt, aki csak úgy egyedül éldegélt Jeruzsálemben, vándorolt fel-alá abban az országban… Nos, ennek semmi köze az igazsághoz. Jézus zsidó volt, nem keresztény, és nem is lehetett az, hisz amíg ő élt, ilyen egyházat nem hoztak létre.

Mindennek persze nem sok köze volt az 1930-as évek németországi eseményeihez. Akkor egy kezdetben szűk, később egyre tágasabb, népesebb csoport akarta átvenni a hatalmat, és ehhez kerestek olyan ideológiát, ami elég sok embert tud mozgósítani, tömegeket melléjük állítani.

Mondhatjuk: megtalálták.

Persze az a tény, hogy a nácik oly gyorsan eljutottak a zsidók kiebrudalásának szándékától azok teljes fizikai megsemmisítéséig, jelzi: az eredeti szándék sem állt olyan messze ettől. Amikor látták, hogy a Nyugat nem hajlandó áttelepíteni a németországi zsidókat a világ egy másik pontjára, rájöttek: akkor sem fognak kiállni mellettük, ha ennél sokkal keményebb sorsot szánnak nekik. Márpedig meg akartak tőlük szabadulni így vagy úgy. És ha nem sikerült így, hát majd sikerül úgy!

Amikor pedig ezek az eszmék nemcsak „fű alatt” terjedtek tovább, hanem 1933 elejétől kezdve egy napról napra erősebb állam politikájának egyik vezérszálává léptek elő – már nem volt megállás. Hitler, még ha akarta volna, sem foghatja vissza a dolgot – de persze nem is akarta. Amit addig hirdetett félhangon, azt most beleharsoghatta a mikrofonokba, megafonok és rádiók és újságok és filmhíradók és szónokló náci vezérek vették át és hangosították fel milliószorosára mindazt a szörnyűséget, amit azelőtt csak ez az egyetlen ember terjesztett. És amikről a zsidók, cigányok, homoszexuálisok, csavargók, fogyatékosok és más efféle, attól kezdve utált népcsoportok eleinte azt hitték, csak egy rossz tréfa, nem több. Hogy nem lehet több.