Karl May
A SIVATAG SZELLEME

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-689-3

MOBI ISBN 978-963-387-690-9

TARTALOM

ELSŐ FEJEZET
BLOODY FOX

MÁSODIK FEJEZET
TELITALÁLAT

HARMADIK FEJEZET
A GYÉMÁNTKERESKEDŐK

NEGYEDIK FEJEZET
VAS SZÍV

ÖTÖDIK FEJEZET
EGY KÉM LELEPLEZÉSE

HATODIK FEJEZET
A KÍSÉRTETEK ÓRÁJA

HETEDIK FEJEZET
A KÉT MEXIKÓI

NYOLCADIK FEJEZET
A ZENGŐ VÖLGY HANGJA

KILENCEDIK FEJEZET
LEHULL AZ ÁLARC

ELSŐ FEJEZET
BLOODY FOX

A most következő történet az USA legnagyobb államában, Texasban játszódott le, mely északon főleg Oklahoma állammal, délen Mexikóval és a Mexikói-öböllel határos, míg kelet felé Louisiana állam, nyugat felé pedig Új-Mexikó határolja. De aki Texas délnyugati végébe, például El Paso városába akar utazni, annak át kell vágni a Llano Estacado[1] nevű óriási fennsíkon, melynek magassága ezer és másfél ezer méter között váltakozik. Valójában ez Texas nyugati határvidéke és történetünk voltaképpeni színtere.

A színtér most nem üres és nem kihalt. Az életet és a mozgást egyelőre két lovas képviseli, egy fehér és egy néger. Mindkettőnek a ruházata elüt a szokványostól. A fehér lovas indián sarut és bőrnadrágot viselt, s olyan kabátot, mely a mai frakk őse lehetett valamikor. Két hosszú szárnya libegve terült el a ló két oldalán. Az egykor kék színű, de most már megfakult kabátot vállpántok és ragyogóan kifényesített rézgombok díszítették. A lovas fejét óriási fekete női kalap ékesítette - ő amazonkalapnak nevezte -, s ezen sárgára festett (alighanem hamis) strucctoll lengedezett. A vézna külsejű fehér lovas vállán kétcsövű puska függött, övében kés és két revolver nyele volt látható.

A néger hatalmas termetű, széles vállú fickó volt, valóságos óriás. Lábán ő is mokasszint viselt s hozzá indián legginget, vagyis bőrből varrt, rojtos, hosszú lábszárvédőt, mely az ágyékától a sarkáig ért - olyan volt, mint két különálló nadrágszár. Tehát derekán alul indián volt, de derekán felül francia, mert olyan atillát vagy mentét viselt, mint a francia dragonyos tisztek akkoriban. Pompás darab volt, de már meglehetősen kopott, csak a jóisten a megmondhatója, hány kézen keresztül és milyen kacskaringós úton jutott el eredeti tulajdonosától a négerig. Nagyobb baj volt az, hogy a pazar kabát túlságosan szűk volt a néger óriásnak: be se tudta gombolni. Ezt a hibát azzal ütötte helyre, hogy a dragonyosmentéhez piros-fekete kockás sálkendőt viselt, s ezt vaskos csokorba kötötte a nyakán. Fedetlen fejét dús haj díszítette, mely ezernyi göndör fekete fürtből állt; ezeket a fürtöket mintha fodrász bodorította volna külön-külön. A néger ruházatát fegyverek egészítették ki - dupla csöves puska, vadászkés, ócska pisztoly és még egy katonai szurony is, melynek vándorútja éppen olyan rejtélyes volt, mint a dragonyosatilláé.

A két lovas ruháján, akármilyen hóbortosnak tetszett is, a Vadnyugaton nem ütközött meg senki. Ott a ruhánál többet számít a ló, márpedig mindkét utas lova kitűnő volt; hosszú út volt mögöttük, mégis olyan vidáman emelgették lábaikat, mintha csak nemrég indultak volna el hazulról.

Most egy patak partján poroszkáltak, az üde zöld fűben, mely csupán néhány lépésnyi szélességben szegélyezte a partot. Hátrább satnya jukkafák közt nehezen tengődött a fű, s szinte zörgött, akár a száraz haraszt.

- Borzalmas vidék - jegyezte meg a fehér lovas. - Odafenn északon szebb, nem igaz, Bob?

- Yes - bólintott a néger. - Bárcsak megtalál már Massa Helmer házát! Szegény Massa Bob éhes, mint a cápa, egy harapásra lenyel egy ember.

- No, téged azért mégse tudna egy harapásra bekapni - nevetett a másik. - De ami az étvágyat illeti, én is szeretnék már harapni valamit.

- Messze még Helmer's Home?

- Hiszen ha tudnám! Ezen a vidéken van, annyi bizonyos. Remélem, hamarosan célnál leszünk. Nézd csak: nem lovas közeleg-e ott?

Kezével jobbra, a patak túlsó partja felé mutatott. Bob megállította lovát, s tenyerét szeme fölé emelte, hogy megvédje a már alacsonyan álló nap ferde sugaraitól. Szokása szerint még a száját is kitátotta, miközben a szemét meresztgette.

- De igen, Massa Frank - felelte. - Lovas. Kis ember, nagy ló. Mifelénk jönni.

A lovas, akiről beszéltek, élénk ügetésben közeledett, de amikor odaért, megállás nélkül folytatta útját, mintha észre se venné őket.

- Furcsa fickó - dünnyögte Frank. - Ezen az istenverte tájon örülni szokott az ember, ha találkozik valakivel. Ez meg úgy siet, mintha nem akarna szóba ereszkedni velünk. Vagy remete természetű, vagy pedig nem tiszta a lelkiismerete.

- Miért nem szólni neki?

- Igazad van, Bob, kiálts utána! A te bömbölő hangodat bizonyára meghallja.

Bob tölcsért formált két óriási tenyeréből, és teli torokkal kiáltotta a lovas után:

- Halló! Halló! Megállni! Massa Frankot és Massa Bobot miért kikerül?

Dörgő hangja csakugyan alkalmas volt arra, hogy akár egy tetszhalottat is életre keltsen. Az idegen lovas mosolyogva meghúzta a gyeplőt, és megállt. Frank és Bob odaugrattak hozzá.

Amikor egészen a közelébe értek, észrevették, hogy nem kis termetű emberrel állnak szemben, hanem egy olyan ifjúval, aki még alig nőtt ki a kamaszkorból. A kaliforniai cowboyok módjára tetőtől talpig tehénbőr ruhába volt öltözve, s fején széles karimájú sombrerót viselt. Öv helyett piros kendőt kötött a derekára, s ebből egy bowie-késen kívül két díszes, ezüsttel kivert pisztoly kandikált elő. Nehéz kétcsövű puska hevert előtte a nyeregben, s a nyereg két oldaláról egy-egy nagy bőrlap függött alá. Mexikóban viseltek ilyen bőrvértet, mely jól megvédte a lovas lábait nyilak és lándzsadöfés ellen.

Az ismeretlen ifjú arcát barnára cserzette a nap, érdessé fújta a szél, s ez férfiassá tette. De még inkább az a feltűnő sebhely, mely homlokának felső bal szögletétől rézsútosan húzódott le egészen a jobb szeméig. Már régen begyógyult, de a vaskosan kidudorodó vörös forradás megmaradt, s holta napjáig emlékezteti valamire, amit talán jobb lenne elfelejteni. Volt a lényében más is, ami ezt az ifjút koraéretté tette. A nehéz puskát olyan könnyedén emelte fel, mint egy tollszárat; nagy, sötét szeme fürkészően vizsgálta a két lovast, aki útján megállította; s büszkén és biztosan ülte meg a lovat, akár egy felnőtt.

- How do you do, my boy?[2] - szólította meg Frank.

- How do you do? - felelte az ifjú.

- Mondja csak... ismeri ezt a vidéket?

- Kissé - felelte az ifjú gúnyos mosollyal, mely elárulta, hogy gyerekkora óta minden bokrot ismer itt.

- Van itt egy Helmer's Home nevű ház?

- Van.

- S messze van innen?

- Attól függ... erre rövidebb, arra hamarabb.

- Miért ez a kurta-furcsa felelet? Neheztel talán, mert boynak szólítottam?

- Eszembe sincs! Szólítson, ahogy akar, de akkor a válaszomat se vegye zokon.

- Igaza van. Hát akkor szorítsunk kezet. Idegen vagyok itt, és Helmer's Home-ba kell mennem. Legyen szíves, igazítson útba. Remélem, nem vezet tévútra.

Az ifjú elfogadta a felé nyújtott kezet, és így felelt:

- Gazfickó, aki az utast félrevezeti. Én éppen Helmer's Home-ba tartok. Ha követni akarnak, megtehetik.

Megindította lovát, és a másik kettő követte. Vezetőjük a pataktól elkanyarodva déli irányba fordult.

- Mi meg a patak mentén reméltünk oda jutni - jegyezte meg Frank.

- Az se lett volna baj - felelte az ifjú -, csak fél óra helyett két óra alatt jutnak célhoz. A patak jókora kerülővel ér oda.

- Ismeri a házigazdát?

- Mr. Helmert? Hogyne ismerném!

- Milyen ember?

Frank és Bob most már közrefogták vezetőjüket, úgy nyargaltak hárman egy sorban. Az ifjú megint fürkésző pillantást vetett rájuk.

- Jó szeme van - felelte. - Első pillantásra megismeri, kivel van dolga. Aki tisztességes, barátságos fogadtatásban részesül nála. De a csirkefogókkal kurtán bánik.

- Ennek szívből örülök. Így hát nincs mitől tartanunk.

- Attól függ. Ha rendes emberek, nem kérhetnek tőle olyat, amit meg ne tenne.

- Hallom, hogy fogadója van.

- Fogadó is meg store is, de nem a haszon kedvéért tartja fenn. Inkább hogy vadász barátainak segítségére legyen. Megkaphat nála mindent, amire egy utasnak szüksége lehet, s a lehető legolcsóbb áron. De ha valaki nem tetszik neki, háromszoros áron sem kap semmit.

- Olyan különc?

- Nem különc, csak igyekszik távol tartani magától azt a csőcseléket, mely hírhedtté teszi Texast, kiváltképpen ezt a tájat itt a Llano Estacado peremén.

- Ön is itt lakik? Talán farmja van?

- Nincs se farmom, se házam, de itt lakom. Szabad vagyok, mint az égi madár, vagy inkább, mint az erdei vad. Nincs senkim a világon.

- Szülei sincsenek?

- Se apám, se anyám, se rokonom.

- Hogy hívják, ha szabad érdeklődnöm?

- Nevem sincs. Bloody Fox néven ismernek.

Frank nagyot nézett. Bloody Fox - Véres Róka. Mit jelentsen ez?

- Csodálkozik, mi? - folytatta az ifjú. - Ott kell kezdenem, hogy szüleimet, egész családomat és kísérőiket meggyilkolták a Llano Estacadóban, csak én maradtam meg egyedül. Vérbe fagyva találtak rám, tátongó sebbel a homlokomon. Körülbelül nyolcéves voltam akkor.

- Jóságos ég! Szegény, szegény gyerek! Hogy történt ez? Rablótámadás? Banditák törtek az utasokra?

- Banditák - bólintott az ifjú. - "A sivatag keselyűi".

- Értem. Így hát nem maradt semmije a puszta életén és a borzalmas emléken kívül? Igazán csoda, hogy életben maradt!

- Helmer talált rám a porban heverve. Maga elé fektetett a nyeregbe, és hazavitt. Hónapokig lázasan feküdtem a házában, félig eszméletlenül. Amikor végre magamhoz tértem, nem emlékeztem semmire, még a nevemet is elfelejtettem, azóta sem tudom. Csak az a szörnyű negyedóra maradt meg az emlékezetemben, amikor a "keselyűk" megrohantak. Bárcsak azt is elfelejteném, és ne kellene éjjel-nappal a bosszúra gondolnom. Mert örökké csak ez jár a fejemben, azért élek, hogy gazságukért megfizessek nekik.

- Hát ezért hívják Bloody Foxnak? - kérdezte igaz részvéttel Frank.

- Igen. Mert vérben áztam, amikor rám találtak, és félig eszméletlenül is folytonosan valami Foxot emlegettem. Talán a rókára gondoltam, amelyik betört az ólba, és szétszaggatja a kiscsibéket.

Az emlék hatása alatt megrázkódott, és fogait csikorgatta; olyan volt most, mint a megszállott.

- Tehát az a forradás a homlokán... - kérdezte Frank kissé zavarban, mert félt, hogy tapintatlanságot követ el.

- Igen. Annak a negyedórának a nyoma - felelte az ifjú. - De ne beszéljünk róla többet. Különben is nézzék csak, itt viszontlátjuk a patakot. A túlsó partján erdő és a fák mögött kezdődik Helmer birtoka. Eddig ön faggatott engem, most én is szeretnék egyet-mást kérdezni. Azt a színes úriembert Bobnak hívják ugyebár, sőt, ha nem csalódom, Csúszkálós Bobnak.

Bob felpattant a nyeregben, mintha le akarna ugrani a lováról.

- Ó, ó! - kiáltott fel siránkozó hangon. - Szegény Massa Bob! Ha ismerni, mért kicsúfolja?

- Isten őrizz! - kiáltott fel az ifjú. - Dehogy akarlak kicsúfolni! Máris a jó barátod vagyok. Mondd csak, ki akasztotta rád ezt a nevet?

- Az indiánok, amikor Massa Bob még rosszul lovagolni, és folyton lecsúsz a ló hátáról. De Massa Bob most már nagyszerűen lovagolja!

Hogy bebizonyítsa, amit mondott, megsarkantyúzta lovát, és elvágtatott az említett erdőcske felé.

- Ön ismeri Bobot? - kérdezte Frank csodálkozva. - Hihetetlen.

- Miért volna hihetetlen? Ismerem önt is.

- No, ez már sok! Mi a nevem?

- Franknak hívják, sőt - ha nem bántom meg vele - Bicegő Franknak.

- Úgy van! De honnan tudja, fiam? Hiszen életemben először járok ezen a tájon!

- A Llano sem olyan elmaradott, hogy ne ismerné a préri hírességeit - felelte az ifjú mosolyogva.

Mi tagadás, Franknak jólesett a dicséret; rézgombos frakkja majd szétrepedt pillanatnyi büszkeségében.

- Én? Híresség?! - kiáltott fel mégis szerénykedve. - Hát kitől hallott rólam?

- Egy másik híres embertől, Pfefferkorn úrtól, akit Köpcös Jemmy néven emlegetnek.

- Micsoda! A legjobb barátom! Hol találkozott vele?

- Néhány nappal ezelőtt a Washita Forknál. Hamar megkedvelt, és én is őt. Azt is elmondta, hogy önnel van találkozója. Megbeszélték, hogy nálunk találkoznak, a Helmer's Home-ban.

- Ez bizony így van. Ezek szerint biztos, hogy eljön?

- Igen. Még egy kis dolga van odafenn, és én hamarabb érkeztem haza. De ő is jön utánam.

- Hát ennek szívből örülök! Elmesélte közös kalandjainkat?

- A kirándulást a Yellowstone-hoz? Elejétől végig! Nagyon érdekes volt még hallani is. Hát még végigcsinálni! No de megérkeztünk az erdőcskéhez, s ott van Bob is!

- Hogy lesz tovább?

- Átkelünk a patakunkon, és keresztülvágunk a ligeten, akkor éppen oda jutunk.

Így is történt. Az erdőcskén át könnyű volt az út, se bokor, se bozót nem akadályozta előrejutásukat. A ligeten túl szépen bekerített és gondosan megművelt kukorica-, burgonya- és zabföldekhez érkeztek. A texasi dombvidék termékeny fekete homokja volt ez, s kitűnő termést ígért. A patak is emelte a farm értékét, mert egészen a lakóház mellett csörgedezett tova. A ház mögött istállók és gazdasági épületek tűntek fel.

Maga a ház kőből rakott, szélesen elnyúló, földszintes épület volt, de két végében, a csúcsos tornyocskák alatt két-két padlásszobácska ablakai kandikáltak elő. Az ajtó előtt négy hatalmas tölgyfa állt egyenesen, mint négy őrszem; terebélyes ágaik árnyékában néhány egyszerű kerti asztal és pad hívogatott kellemes hűsölésre. A ház beosztása nyilvánvaló volt: a bejárattól jobbra a lakás, balra a Bloody Fox említette söntés és vegyeskereskedés.

Az egyik kerti asztalnál javakorabeli férfi üldögélt pipázgatva; figyelmesen szemügyre vette a három jövevényt. Széles vállú, izmos ember volt, egykor szőke, most már deresedő szakálla széles és hosszú, mint egy régi pátriárkáé. Nagy, kérges keze mutatta, hogy életében keveset henyélt, de annál többet dolgozott és alkotott.

Amikor az idegenek vezetőjében felismerte Bloody Foxot, elébe ment, és szívélyes mosollyal nyújtotta felé mindkét kezét.

- Isten hozott, kedves fiam! - kiáltotta. - Végre, hogy idedugod a képedet! Már rég nem láttalak! Pedig sok újság van!

- Remélem, jó hírek - mondta Bloody Fox.

- Sajnos, nem. Megint garázdálkodnak a keselyűk odaát!

Kezével nyugat felé mutatott, ahol a Llano kő- és homoksivataga terjeszkedett Új-Mexikó határáig.

Ez a kietlen fennsík az Egyesült Államok Szaharája. Forró nappalok és dermesztő éjszakák jellemzik, sivár egyhangúság, kopárság, gyér, satnya növényzet. Igazi út nem vezet rajta keresztül. Az útirányt földbe vert karók vagy cölöpök jelzik. Ezért emlegetik spanyolul Llano Estacado vagy angolul Staked Plains néven. Mindkettő karósíkságot, cölöpsivatagot jelent. A cölöpökkel jelzett út mentén kocsironcsok, emberi és állati hullák hevernek, fölöttük meg dögkeselyűk keringenek. Mindez mutatja, hogy az út ezen a területen keresztül nem volt veszélytelen. S még veszélyesebbé tette a lelketlen haramiák, keselyűnél is kegyetlenebb prédalesők serege.

A szakállas férfi szavai szemmel láthatóan kihozták a sodrából Bloody Foxot. Leugrott a nyeregből, és izgatottan kérdezte:

- Mi történt? Mondd el részletesen!

- Pár szóval el lehet mondani - felelte a másik. - De előbb légy szíves, mutasd be nekem ezt a két gentlemant.

- Ehhez még annyi szó se kell - mondta Bloody Fox. - Ez a gentleman a híres Bicegő Frank, a másik meg Bob. Uraim, köszöntsék Mr. Helmert, a házigazdát.

- Örvendek, Mr. Helmer - mondta Frank, a nyeregben kissé meghajolva.

- Üdvözlöm önöket - felelte Helmer, kezét nyújtva Franknak. - Parancsoljanak befáradni a házamba.

- Előbb a lovakról szeretnénk gondoskodni - mondta Frank.

- Nagyon helyes! Ebből is látom, hogy derék emberek - mosolygott Helmer. - Meddig óhajtanak nálam lakni?

- Lehet, hogy néhány napig - felelte Frank. - Egy-két jó barátommal megbeszéltem, hogy itt találkozunk, s őket akarom megvárni.

- Semmi akadálya, Sir. Szíveskedjenek a lovakat a ház mögé vezetni. Herkules, a néger szolgám majd gondoskodik róluk.

Felszólításának tüstént eleget tettek. Helmer fejcsóválva nézett utánuk.

- Furcsa figurát hoztál a nyakamba, Fox - mondta a sebforradásos homlokú ifjúhoz fordulva. - Az a strucctollas kalap! Mi jut az eszébe, ilyen ócskaságot a fejébe csapni?

- Úgy látszik, ez a hobbyja - felelte Fox. - De tudod, kit vár ide? Old Shatterhandet!

- Micsoda! - kiáltott fel Helmer. - Ennek aztán szívből örülök! Old Shatterhand az én házamban! Kitől tudod?

- Köpcös Jemmy mesélte nekem... ő is idejön.

- Köpcös Jemmy! Hát vele is találkoztál? Nekem két ízben volt hozzá szerencsém, de már régen. Örülök, hogy viszontlátom.

- Cimboráját is magával hozza, a Hosszú Davyt. Ez az a társaság, amelyet új vendégeink ide várnak.

Helmer megszívta pipáját, mely már-már kialudt, aztán így kiáltott fel:

- Ez aztán a jó hír! Megyek, és elújságolom Barbarának!

- Megállj! Előbb a rossz hírt, amit említettél! Tudni akarom! Mi történt?

- Gazság természetesen. Újabb felháborító bűntény. Mikor voltál itt utoljára?

- Majdnem két hete.

- Akkor nem láthattad azt a négy családot, amely nálam szállt meg. A Llanón akartak átkelni. Több mint egy hete, hogy elbúcsúztak tőlem, de nem érkeztek meg oda, ahova készültek. Wallace, a trader[3] tegnap jött meg odaátról. Nem találkozott velük.

- Az útjelző cölöpök rendben voltak?

- Az a baj, hogy nem. Wallace maga is eltévedt volna, ha nem húsz éve járja ezt az utat.

- Hol van most?

- Odafenn pihen az egyik kis szobában. Annyit bolyongott, hogy teljesen kimerült. Még enni sem akart, amikor megérkezett, csak gyorsan ágyba! Bizonyára még most is alszik.

- Sajnálom, fel kell ébresztenem! Okvetlenül beszélnem kell vele. Tudni akarom a részleteket!

A fiatalember izgatottan elrohant, és eltűnt a ház kapujában. Helmer visszaült a helyére, és nyugodtan pöfékelt tovább. Bloody Fox türelmetlensége nem hozta ki a sodrából. Viszont az újság, amit az ifjú hozott, kellemes érzéssel töltötte el. Milyen remek társaság lesz itt nemsokára! Köpcös Jemmy... hm... Old Shatterhand... hm... és még néhány hasonló! Ah! De hiszen el akartam újságolni Barbarának! Hadd örüljön az asszony is!

Be akart sietni feleségéhez a konyhába, de majdnem beleütközött a Bicegőbe, aki megtalálta Herkulest, a ház néger szolgáját, s miután rábízta a lovakat, visszatért a ház elé. Helmer leültette, és egy kis türelmet kért tőle, aztán folytatta útját a konyhába. Rövid idő múlva újra megjelent két üveg sörrel és poharakkal. Letelepedett vendége mellé, és beszélgetni kezdtek. Alig váltottak néhány szót, amikor Bloody Fox közeledett feléjük, és feldúlt ábrázattal megállt Helmer előtt.

- Borzasztó, amit Wallace elmondott! - kiáltott fel szinte síró hangon. - Nem is tudok másra gondolni, csak azokra a szerencsétlen emberekre, akik ott pusztultak el a Llano Estacado mélyén!

- Elpusztultak? - csodálkozott Frank. - Talán csak eltévedtek?

- Éppen ez az, amitől félek! Itt csak egyetlen ösvény vezet a Llanón keresztül, amely olyan, mint a Góbi-sivatag. Nincsenek kutak, források, oázisok, ahol az utas szomját olthatná, és fáradalmait kipihenhetné. Kiépített út nem vezet rajta keresztül. Ezért az egyetlen ösvényt, mely lóháton járható, kis facölöpökkel jelölték meg. Aki eltér ezektől a földbe vert cölöpöktől, annak vége, menthetetlenül elpusztul: a hőség, a szomjúság, a fáradtság elernyeszti; már gondolkodni sem tud, csak bolyong, sokszor körben is, míg lova össze nem roskad alatta. Kevés, nagyon kevés ember van, aki a Llanót annyira ismeri, hogy az útjelző cölöpök nélkül is el tud igazodni rajta.

- No de hát ott vannak a cölöpök! - mondta Frank. - Miért kell eltérni tőlük és más úttal kísérletezni?

- Mert vannak gazfickók, akik a cölöpöket kihúzgálják, és úgy verik be újra, hogy az utast tévútra vezessék, tőrbe csalják, kifosszák és meggyilkolják!

- Sátánok! - kiáltott fel Frank elborzadva.

- Több ilyen banda van, de egyforma módszerrel dolgoznak - vette át a szót Helmer. - Az utas a hamis irányba áthelyezett cölöpöket követi, s azok egyszerre csak véget érnek. Az áldozat most már menthetetlen.

- No és ha megfordul, és a cölöpök mentén visszafelé lovagol?

- Ahhoz már nincs ereje. Aztán meg olyan helyre került, ahol nem maradhat életben. A banditáknak egy ujjal sem kell hozzányúlniuk. Egyszerűen megvárják, míg felfordul a szomjúságtól. Akkor aztán előbújnak rejtekhelyükről, és kifosztják a halottat.

- És nem lehet ezeket a keselyűket ártalmatlanná tenni? - kérdezte Frank.

Helmer éppen válaszolni akart, amikor figyelmét egy lassan közelgő alak vonta magára. Csak akkor vették észre, amikor a ház elé ért. Tetőtől talpig fekete posztóba öltözött, s kezében kis csomagot vitt. Ösztövér alakja, szűk válla, sovány arca, hegyes álla sehogy se illett ebbe a környezetbe. Fekete keménykalapját mélyen a homlokába húzta, s még szemüveget is viselt. Nesztelen léptekkel osont oda hozzájuk, két ujjával megérintette kalapja peremét, és alázatos hangon köszönt:

- Jó napot, uraim. Nem tudom, jó helyen járok-e. Mr. Helmert keresem!

Helmer végignézett rajta, és pillantása elárulta, hogy ez a papos külsejű ember nem nyerte meg tetszését.

- Igen, Helmer vagyok - felelte. - S ön kicsoda?

- Az én nevem Tobias Burton, és misszionárius vagyok. Az Ítélet Napjának Szentjeihez tartozom.

Kenetteljes, de önérzetes hangon jelentette be ezt, s azt hitte, kellő hatást ér el vele. De a várt hatás elmaradt.

- Tehát mormon? - kérdezte Helmer vállvonogatva. - Ez az én szememben nem érdem. Az Ítélet Napjának Szentjei! Így nevezik magukat! Ez már magában is gőgös hetvenkedés! Én egyszerű ember vagyok, olyan, mint a többi, s nem kedvelem azokat, akik különleges lényeknek tartják magukat. Egy szó mint száz, nincs szükségem szentekre. Nem tűrök lélekkufárokat a házamban.

Elég érthetően megmondta, de Burton nem sértődött meg, és nem vette tudomásul, hogy útilaput kötöttek a talpára. Újra kalapjához nyúlt, most már mélyen megemelte, s alázatos hangon felelte:

- Téved, Sir, ha azt hiszi, azért jöttem, hogy tisztelt háza népét megtérítsem. Magánemberként állítanék be, fáradt vándorként, ki éjjeli szállást keres, s éhségét, szomjúságát szeretné csillapítani.

- Jól van, azt megkaphatja, feltéve természetesen, hogy meg tudja fizetni - mondta Helmer mogorván.

Még egy kelletlen pillantást vetett a hívatlan vendégre, aztán bosszúsan elfordította fejét. A mormon felnézett az égre, torkát köszörülte, aztán ájtatos hangon felelte:

- Nem állíthatom, hogy dúskálok e bűnös földi világ kincseiben, de szerény ételemet, italomat és szállásomat ki tudom fizetni. Egyébként úgy hallottam, hogy ennek a háznak a gazdája nagyon vendégszerető úriember.

- Hol hallotta azt?

- Taylorville-ben, ahonnan jövök.

- Hát ami ezt illeti, igazat mondtak önnek, csak elfelejtették hozzátenni, hogy meg szoktam válogatni a vendégeimet.

- S az én arcom nem nyerte meg a tetszését, Sir?

- Megmondom őszintén: csöppet sem! - felelte Helmer gorombán.

- De miért? Mit vétettem önnek?

- Egyelőre semmit. De ösztönöm azt súgja, hogy nem sok jót várhatok öntől.

A mormon lehajtotta fejét, és szelíd hangon válaszolt:

- Ebben a szomorú árnyékvilágban mindig az volt az igazak sorsa, hogy félreismerték őket. Nem tehetek róla, hogy arcom nem rokonszenves önnek.

- Én nem az arcáról beszélek! - csattant fel Helmer hangja. - Hangja, fellépése, egész lénye az, ami nem tetszik nekem! Azonkívül úgy hiszem, nem is az igazi arcát mutatja nekem. Talán jó is. Az igazit nem is kívánom megismerni.

- Hogy érti ezt?

- Megmondom. Gyanúsnak tartom, hogy Taylorville-ből jött.

- Miért? Ellenségei vannak ott?

- Ellenségeim? Egy se. No de árulja el azt is, hová igyekszik?

- Prestonba, fel a Red Riverhez.

- Hm. És az útja éppen az én házam mellett vezet el?

- Nem... egy kis kerülőt tettem, mert annyi szépet és jót hallottam önről, hogy kedvem támadt megismerni önt.

- Igazán lekötelező! S gyalog tette meg ezt a hosszú utat?

- Gyalog hát!

- És a lova?

- Miféle lovam? Nincs lovam.

- Úgy látszik, engem akar lóvá tenni! Ezen a vidéken még a gyerekek is lóháton járnak, mert ló nélkül nem lehet boldogulni. Magának is van lova, csak elrejtette valahol! Egy idegen, aki lovát elrejti és letagadja, nagyon gyanús! Ki tudja, miféle rosszban sántikál!

A mormon könyörgően összetette két kezét.

- Esküszöm, Mr. Helmer, hogy nincs lovam. Szegény ember vagyok, és a leghosszabb utat is kénytelen vagyok gyalogosan megtenni. Azonkívül alázatosságom is arra kötelez, hogy ne szálljak nyeregbe.

Ekkor Helmer felállt, a mormonhoz lépett, és vállára tette súlyos kezét.

- Ember, ne járassa velem a bolondját! Azt hiszi, vak vagyok talán? Azt hiszi, nem vettem észre, hogy nadrágja a belső oldalán milyen kopott a térd fölött? S a lyukak a csizmája sarkán? Nem a sarkantyú sarokvasának rögzítésére szolgálnak? Hiszen...

- Nem jelent semmit, Sir! - vágott a szavába a mormon. - A csizmát ócskán vásároltam. A lyukak már rajta voltak.

- Úgy? S mióta viseli ezt a pár csizmát?

- Két hónapja.

- Igazán? Akkor a lyukakat már por és piszok tömné el! Már rég fekete lett volna mind! Aztán múlt éjjel nagy eső volt. Ha gyalog jött volna, csizmáját belepné a sár. De különben is, tanácsolok magának valamit. Ha sarkantyúját a zsebébe akarja rejteni, dugja el jobban, mélyebbre, érti? S legyen gondja rá, hogy kereke ki ne kandikáljon belőle!

A mormon egyik zsebére mutatott, melyen egy rézsarkantyú kereke megakadt, és valósággal szemet szúrt.

- Ezt a sarkantyút az úton találtam - védekezett a mormon.

- Miért nem hagyta ott? Kár volt lehajolni érte, ha nincs lova! No, de elég volt ebből! Bánom is én, hogy gyalog jött-e ide avagy angyalszárnyakon. Az a fő, hogy minél előbb továbbkotródjék innen. Enni és inni kap, ezt már megígértem, üsse kő. De azután fel is út, le is út! Nem fogadok be a házamba gyanús, hazudozó fickókat!

Az ablakhoz lépett, beszólt valakinek a házba, aztán visszaült a helyére, és a mormonnal nem törődött többé. Ez egy másik asztalhoz ült, motyóját egy székre tette, kezét összekulcsolta, s megadóan lehajtotta fejét, várva, hogy hozzák a megígért vacsorát. Úgy ült ott, mint egy igazságtalanul megbántott ember, aki a világ gonoszságán tűnődik.

Bicegő Frank nagy érdeklődéssel hallgatta végig a szóváltást, de most már ügyet se vetett többé a mormonra. Ám Bloody Fox egészen másként viselkedett.

Már abban a pillanatban, amikor az idegen megjelent, Fox rámeresztette szemét, és azóta egy pillanatra sem fordult el tőle. Addig sem ült le, hiszen nem volt szándékában elidőzni itt; a lova mellett álldogált, készen arra, hogy újra nyeregbe pattanjon. De most ösztönszerűen a homlokához nyúlt, mintha erőlködve igyekeznék visszaemlékezni valamire. Keze lassan lelankadt. Elhatározta, hogy még nem megy el. Leült Helmerrel szemben, de úgy, hogy a mormont továbbra is szemmel tarthassa. Olyan arcot vágott, mintha nem érdekelné semmi, de aki jobban megfigyelte, észrevehette, hogy módfelett izgatja valami.

Ekkor egy idősebb, kövér asszony jött ki a házból tálcával a kezében. Kenyeret, evőeszközt és tányéron egy szép nagy szelet sült marhahúst hozott ki. Mindezt tétovázás nélkül Frank elé rakta.

- Barbarám, bemutatom neked Mr. Frankot - mondta Helmer. - A feleségem - tette hozzá, és szeretettel nézett az asszonyra.

- Örvendek - mondta Helmerné. - Látom, a söre fogytán. Hozok még egy üveggel.

Visszament a házba. Amikor újra kijött, egy palack sört hozott, továbbá tálcán kenyeret, sajtot s egy pohárka brandyt; ez utóbbiakat a mormon elé rakta, aki szó nélkül nekilátott az egyszerű vacsorának; nem mert panaszkodni, hogy húst nem kapott.

Most Bob jött ki a házból. Elégedetten mosolygó arca elárulta, hogy a konyhán már jól bevacsorázott. El is dicsekedett vele:

- Massa Bob finom vacsorát kapta! Massa Bob sokat ette és itta.

Közben megpillantotta az Ítélet Napjának Szentjét a másik asztalnál. Odalépett hozzá, megállt előtte, néhány percig tűnődve bámult rá, aztán felkiáltott:

- Massa Bob mit lát? Ki itt ül? Hisz ez Weller, a tolvaj, aki ellop Massa Baumann minden pénz - sok-sok pénz!

A mormon felpattant, és rémülten a négerre meredt.

- Mit beszélsz, Bob? - kérdezte Frank, és ő is felugrott a helyéről. - Azt hiszed, ez az ember Weller?

- Igen, ő! Massa Bob biztosan megismer! Massa Bob akkor jól megnézett csirkefogó!

- Ejha! A véletlen a karjaink közé kergette volna? Ennek aztán igazán örülnék! Mit szól hozzá, Master Tobias Burton?

A mormon közben leküzdötte első zavarát és rémületét. Megvető mozdulattal mutatott Bobra, és pökhendien kijelentette:

- Ez a fickó nincs észnél! Csak fecseg összevissza! Nem tudom, mit akar tőlem.

- Elég világosan megmondta, nem? Azt mondta, a maga igazi neve Weller, s azzal vádolta, hogy meglopta Mr. Baumannt, Bob gazdáját.

- Engem nem hívnak Wellernek!

- Talán régebben ezt a nevet viselte, nem?

- Az én nevem Burton, és mindig is az volt. A buta nigger! Úgy látszik, összetéveszt valakivel!

Bob fenyegetően felemelte öklét.

- Nigger? Mi az, hogy nigger? Massa Bob nem nigger, hanem egy coloured gentleman![4] Ha Weller még egyszer niggert mondja, Massa Bob jó nagyot csap az orrába! Fogait kiver!

De Helmer közbevetette magát.

- Semmi verekedés, Bob! Ezt az embert lopással vádolod. Vannak bizonyítékaid?

- Massa Bob nem levegőbe beszél! Massa Frank tudja minden. Massa Frank a tanú!

- Igaz ez, Mr. Frank?

- Úgy van. Akár esküvel is tanúsíthatom.

- Hát hogy történt a dolog?

- Barátom és üzlettársam, Baumann, akit ismerősei Medveölőnek szoktak nevezni, egy olyan üzletet és fogadót tart fenn, mint ön itt, Mr. Helmer. Csak éppen hogy a mi házunk gerendából ácsolt blokkház, és odafenn van északon, a Platt River közelében. Az üzlet kezdetben nagyon jól ment, mert akkor tört ki az aranyláz azon a vidéken, és sok aranyásó fordult meg nálunk. Rendszerint nagyobb pénzösszeg volt a kasszában meg aranydarabkák is, mert a vevőink gyakran nuggetekkel[5] fizettek. Egy nap fel kellett lovagolnom az aranymezőkre inkasszálni, vagyis bizonyos adósságokat beszedni. Csak három nap múlva érkeztem haza, s akkor értesültem róla, hogy Baumannt kifosztották. Egyedül volt a házban Bobbal, és befogadott egy idegent éjszakára. Wellernek mondta magát. Reggel eltűnt a kasszában őrzött pénzzel együtt. Üldözőbe vették, de nem találták meg, mert közben vihar tört ki, és az eső elmosta a tolvaj nyomait. Most Bob ráismert a tolvajra, és nem hiszem, hogy tévedne. Jó szeme van, és egészen kiváló arcmemóriája. Már akkor is azt hajtogatta, hogy nagyon jól megnézte a gazembert, és még álruhában is felismerné. Ennyit tudok az ügyről, Mr. Helmer.

- De saját szemével nem látta akkor a tolvajt?

- Nem.

- Akkor bizony a tanúsága keveset ér. Nem tudom, mit lehetne tenni.

- Massa Bob tud, mit kell tenni! - kiáltott fel a néger. - Massa Bob a gazembert agyonüt.

Már félre is akarta tolni a házigazdát, hogy rávesse magát a mormonra, de Helmer visszatartotta.

- Nem, Bob, nem engedem! Az én házamban nem tűrök semmiféle erőszakosságot.

- Jó. Akkor Massa Bob várni, míg gazfickó elment innen. De aztán felakasztani az első fára! Éjszakai tolvaj nem megérdemel mást!

Leült egy olyan helyre, ahonnan jól szemmel tarthatta a mormont. Arca elárulta, hogy fenyegetését nagyon komolyan veszi, és be is fogja váltani. Burton lopva ránézett, s a néger óriási alakját látva, még jobban elsápadt. Könyörgő hangon fordult Helmerhez:

- Esküszöm, Sir, én ártatlan vagyok! Ez a fekete úriember összetéveszt valakivel. Remélem, nem enged bántalmazni. Én az ön nemeslelkű védelmére bízom magamat, Sir!

- Ne bizakodjék túlságosan - felelte Helmer. - A bizonyíték nem elegendő, de inkább hiszek a négernek, mint önnek. Egyébként nem vagyok hivatalos személy, és semmi közöm az ügyhöz, legfeljebb annyi, hogy a házam jó hírnevére vigyázok. Tehát amíg az én birtokomon tartózkodik, nem engedem bántani. De mihelyt kitette a lábát innen, nem érdekel, mit csinálnak magával. Viszont megmondtam, hogy éjszakára nem maradhat itt, s újra felszólítom, hogy kotródjék el minél előbb. Nem vitathatom el Bobtól azt a jogot, hogy ha valami számadása van magával, azt odakünn négyszemközt elintézze. Mellékesen megjegyzem, nem fogok nagyon csodálkozni, ha holnap reggel sétálni megyek, és meglátom magát egy fa ágán himbálózni!

Ezek a szavak egyelőre pontot tettek az ügy végére. A mormon újra vacsorája fölé hajolt, de szándékosan nagyon lassan evett, hogy húzza az időt, és minél tovább biztonságban érezhesse magát, no meg abban a reményben, hogy talán történik még valami, ami kihúzza a csávából. Bob dühösen forgatta szemét, és egy pillanatra sem hagyta őrizetlenül. De volt még valaki, aki - ha nem is olyan nyíltan, csak lopva - szemmel tartotta a mormont. Bloody Fox unatkozó arcot vágott, mintha nem érdekelné az ügy, de ugrásra készen ült ott, hogy a mormon után vesse magát, mihelyt megpróbál elillanni.