NEMERE ISTVÁN
Ha eljutunk Endorába

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-732-6

MOBI ISBN 978-963-387-733-3

Tartalom

Nem tetszik ez nekem!
Az első akadályok
Kellemetlen találkozás
Új helyzetben
Fortélyok
A cél ellőtt
Összecsapások
Az utolsó felvonás

Nem tetszik ez nekem!

Az a reggel olyan volt, mint a többi, mint az eddigiek az elmúlt egy év alatt. Az idővel különben hadilábon álltam, alig számoltam már a heteket. Egybefolytak az események, a látványok, a szavak, az akaratok. Tehát azon a reggelen ébredés után körülnéztem. A ponyva itt - ott lyukas volt. Amikor felültem a nyikorgó vaságyon, éppen kiláttam az egyiken. Sárgásbarna, kiégett föld, semmi növény. De a sátor mögött volt egy fa, csodáltam, miért nem száradt ki eddig?

Délben jóleső árnyékot vetett ránk.

Szétcsaptam az ajtónyílás ponyvaszárnyait és kiléptem. Már meleg volt. Itt mindig meleg van. Aki itt havas tájakról álmodik, jobb, ha azonnal elmegy Európába.

Vissza, ahonnan jött. Mert ha nem, közel állhat az őrülethez. Láttam ilyeneket az elmúlt hónapokban. Kevesen bírják ezt a klímát, még kevesebben mindazt, ami vele jár - a lelkekben.

Én bírtam, de valahol tudatom mélyén már éreztem, hogy én is közeledem a tűréshatárhoz. Akkor még keveset gondoltam rá. Az id múlását nem érzékeltem, pedig ha jól belegondolok: már több mint egy éve vagyok itt Dél-Surdaniban.

Harcok, vándorlás, menetoszlopok ésőtáborok hangulatában persze az ember ritkán gondol arra, hogyan múlik az ideje is.

Negyvenvalahány évemmel még nem számítottam öregnek, bár lehet, errefelé sok fekete annak nézett. Hiszen k ritkábban érik meg ezt a kort. Afrika nagyon szép és nagyon kegyetlen tud lenni, magába szívja az embert, és megfosztja erejétől is. Nem mindig, de gyakran történik így.

A sátor ajtajából láttam a tábort. Egy kisváros, Turabi laposőtető s, hófehér házai mellett állt vagy százötven, az enyémnél nagyobb sátor, azokban laktak a katonák. Ha ugyan katonáknak lehet nevezni ezeket a felkelőket… Bár ami azt illeti: akiket én képeztem ki, azok megállnák a helyüket bármelyik kormányseregben is. De ez a „veszély” nem fenyegette őket. A kormánysereg, bár ellenőrzése alatt tartotta az ország nagyobb részét, idáig még nem jutott el. Sajnos az utóbbi hónapokban valóságos offenzívát kellett visszavernünk. És nem ment ez nekünk túl könnyen, valljuk be szintén. Mostanában sok bajunk volt.

Az én osztagom táborozott a legközelebb. A katonák azonnal felpattantak, ahogy közeledtem hozzájuk. Többen a fegyverükért kaptak, tisztelegtek. Kicsit kaotikusan, de lelkesen. Ez már a negyedik század volt, amit az elmúlt egy évben kiképeztem.

Viszonoztam üdvözlésüket, kicsit hanyag mozdulattal, közben az is megfordult a fejemben: hát idejutottam?!… Én ugyan szerettem a csapatmunkát is, de valójában mindig csak önmagámra voltam utalva, egyedül dolgoztam. Most pedig egész napomat egyenruhás és kevésbé egyenruhás felkel k között töltöm.

Mielőtt bementem a felhajtott oldalú nagy étkez sátorba, körülnéztem. Tudtam, ha étel kerül elém, csak azzal foglalkozom majd. Szokás szerint körültekintettem, szerettem innen a dombról lenézni reggelente. Mintha én lennék a parancsnok. Jó volt észrevenni az apróságokat is. Reggeli után eligazítást tartok az altiszteknek, nem árt, ha látják: kézben tartom a dolgokat.

De azon a reggelen semmit sem láttam igazán. Az agyam csak a látványt fogadta be. Már felkelt a nap, de sugarai még ferdén érték a földet. A homok alól itt-ott szürke kövek bukkantak elő. Egy kiszáradt vízmosás mellett állott a konyha, fekete bádogkéménye magasan meredt az égre. Persze most is füstölt. Ebben a táborban több mint ötszázan vagyunk, és az itteniek legalább naponta kétszer enni kérnek.

Nem úgy, mint a szerte éhezők.. Azok talán egymilliónál isőtöbben vannak. Csak néha hoz nekik a Vöröskereszt egy-egy repülője egy kis olajat, lisztet, babot. Olykor pár száz zsák gabonát. Bár mostanában mintha ezek a szállítmányok is ritkultak volna. A felkelők, vagyis mi, nagyon visszaszorultunk délre. Erre voltak a legrosszabb földek, az öntözéshez nem volt víz. Az itteni száraz évszak a végéhez közeledett, és mind aggasztóbb híreket kaptunk a hegyvidékről is: naponta százak haltak éhen. De a táj szép volt.

Északon dombok, nyugaton az egykori folyóra lejtő lankákon állt a kisváros.

Kocka alakú, régimódi házak, a legtöbbnek égszínkékre festették az ablakát. Egy egész városka, ahol minden fal fehér, minden ablak kék… A tuniszi Szídi-Bu-Szaíd jutott eszembe, jártam ott valaha.

Tekintetem befogta még a tábor szélén álló nagy rozsdás vastartályokat, amelyekben az ivóvizet, őrizzük. A szó szoros értelmében őrizni kellett. Most is sétált a tartályok körül három fegyveres. A víz errefelé kincset ér, és ez nem csak közhely. Akadtak már olyan alakulatok, amelyek odakünn a sivatagban vagy valamelyik évezredek óta száraz fennsíkon nem az ellenséggel, hanem a szomjúsággal szemben vesztettek csatát, ha elfogyott a vizük.

Néztem a sátrakat. Ez a legnagyobb, amely mellett álltam. Sóhajtva léptem be.

Kecskelábú asztalok, durván ácsolt padok. Az itteni feketék között aligha akadt igazi asztalos, ez rögtön látszott. Néhány katona falatozott csak, nekem háttal ültek.

Letettem magam mellé az Uzit. Soha nem váltam meg tőle, mióta itt vagyok. Ez alatt az egy év alatt ez a géppisztoly nem volt tőlem egy méternél távolabb. Vagyis - mindig a kezem ügyében. Az emberősohasem tudhatja, mikor ébred fel az ördög.

Amely különben úgysem alszik igazán, azt hiszem.

- Gunduru - szóltam nem túl hangosan. Hiszen tudtam: Gunduru már itt áll a hátam mögött. Ez a mániája. Ahogyan minden reggel, úgy most is eljátszottuk a szokásos jelenetet. Gunduru, kis kövér, sötétbarna bőrű szakács és egy személybenpincér, hirtelen kipenderült a hátam mögül, és rám vigyorgott.

- Parancsolj, Daniel!

A fogsora olyan volt, akár egy New York-i fogpasztareklám.

Kedveltem Gundurut, aki viszont senkit sem tisztelt, és még a főparancsnokot, a felkelés vezérét, Marby Lanangot sem. Ő már csak ilyen volt.

- Éhes vagyok - mondtam röviden. Értette, értenie kellett. El is sietett rögtön.

Hamarosan elém tette a szokásos közepes nagyságú tálat, benne a rizs, egy nyamvadt szárított gyümölcs, és bögrében egy fél liter kávénak nevezett gyanús folyadékot. Ezt utáltam, de más nem volt.

Errefelé csak az öngyilkosok isznak folyóból vagy pocsolyából vizet, hisz az erősen fertőzött.

Még nem értem étkezésem végére, amikor Gunduru odasomfordált, és leült velem szemben. Láttam a verejtékcseppeket a homlokán, a göndör haja alatt. Majdnem fekete a bőre, mint errefelé sokaknak.

Ezek ki nem állhatják az északi arabokat, akik egy tőlük idegen vallást és rendszert akartak rájuk kényszeríteni. Már több mint tíz éve harcolnak ellenük. Ezért.

Nyeltem két falatot.

- Mi van, Gunduru?

- Baj - felelte tömören. - Már nincs sok ennivaló. Még talán hat napra vagy még annyira sem. Ha nem lopják el a katonák.

- Adtam őrséget - intettem a sziklafal felé. Ott tartottuk - tanácsomra - a benzint, ami a kocsikhoz kellett. Meg az élelmiszer egy részét is. A többit sátrakban. Katonák vigyázták, méghozzá nem akármilyenek, hanem az én századom. A legjobban kiképzett fiúk.

Ezekkel senki sem kukoricázhat, még a bajtársaik sem.

- Elfogy - mondta ismét röviden Gunduru. - Ha pedig nem lesz mit enni, az azande fiúk inkább hazamennek a falvaikba. Pedig ott se lesz mit enniük.

Kiittam a förtelmes kávét. Olyan savanyú arccal néztem utána a szakácsra, hogy értette kimondatlan kritikámat. Vállat vont.

- Egy hónapja nem jött szállítmány, Daniel. Az is csoda, hogy ilyenre telik.

Felálltam. Gunduru csak akkor rukkolt elő az igazi mondanivalójával: - Beszéld rá Lanangot, vonuljunk vissza. A hegyek mögött nem érnek el az északiak, ésőtalán élelmet is szerezhetünk.

Nem gondoltam arra, hogy milyen furcsák ezek az emberek. A szakács velem üzenget a főparancsnoknak. Ez nem európai hadsereg, és ezek az emberek egészen másképpen gondolkodnak. Azonfelül itt mindenki tudja, hogy Lanang hallgat rám.

Nemcsak azért, mert én vagyok a seregében az egyetlen európai kiképző, ésőtulajdonképpen… a barátja. A sorsom tavaly alakult így, amikor sok minden történt velem itt Dél-Surdaniban. Még halálra is ítéltek, és nem sok hiányzott, hogy valóban kivégezzenek. De hát azóta megváltozott itt minden.

Nem válaszoltam. Nem is néztem rá. Nem őt figyeltem - hanem az északi dombokat. Egy fekete pont jelent meg az egyik kis völgyhajlat fölött, és rohamosan közeledett… Talán három másodperc sem telt el, mire távcső nélkül is felismertem a veszélyt. Oldalra ugrottam.

- Riadó! Légitámadás! - ordítottam olyan hangosan, ahogyan csak kifért a torkomon. Közben rohantam vissza a sátorba. Az Uzi helyett más fegyver kellett most. A hátam mögött Gunduru meglepően vékony hangon sivalkodott, mint távoli hazámban a disznók hajnalban, éhesen. Az eszeget katonák is elrohantak a sátrak felé. Valahol már riadót vertek; egy drótra függesztett síndarabot püfölt egy őrt álló katona idegesen. Mielőtt beugrottam a sátorba, még láttam, hogy a fekete pont folttá nőtt, sőt, kétfelé vált… Két gép jön!

Az utóbbi hetekben már többször is repültek erre, de nem támadták meg a tábort.

Most viszont nagyon alacsonyan szálltak, és ez rosszat jelentett.

Úgy látszik, eddig csak felmérték a terepet, most pedig eljött a támadás ideje… A sátorban a hátamra vetettem az Uzit, zubbonyom minden zsebében egy tartalék tár, felkaptam a Stingert - ez ágyam mellett állt éjjel-nappal -, és kirohantam ismét.

Bal kezemben egy rakéta, nem volt nehéz, hiszen csak kilenc és fél kiló a súlya.

Az első gép valamivel odébb szállt el, a tábor széle fölött. Már láttam, hogy vissza fog kanyarodni. A második viszont messziről kezdett lőni. Hatalmas porfelhőt vertek fel a golyók, két gépfegyver ontotta a lövedékeket. A legközelebbi vastag fa mögé ugrottam. A kettős porcsík közeledett, aztán éppen elszáguldott kétoldalt a fa mellett. Ágak reccsentek és hullottak alá, az étkező sátorból nem sok maradt.

Szakadtak a ponyvák, törtek az asztalok. Még eszembe villant, vajon Lanang itt van-e - merthogy gyakran előfordult: hajnalban elment valamelyik másik táborunkba a környéken. Ezeket a gépeket az északiak azért küldték, hogy vele végezzenek. És ha a támadás során odavész még vagy húsz-harminc felkel katona - hát tiszta haszon, mármint nekik. Mostanában úgy érezték a kormánycsapatok, hogy ha Marby Lanangot megölik, a maradék felkelő sereg szétszalad, és nem lesz velük több bajuk.

A gépek Mirage F-l-esek voltak. Nem a legújabb fajtából. Hogy az északiak hol szerezhették, fogalmam sincs, de biztosan kerülő úton jutottak hozzá. Lanang felderítése már a múltkor is jelentette, hogy Endora repülőterére, a déli országrész egykori fővárosába három ilyen érkezett. A pilótáik persze zsoldosok, nem helybeliek.

Összeszűkült szemmel figyeltem, amint a két gép elszáguld a városkán túlra, és nagy ívben visszafordulnak. Addigra beálltam egy jó helyre. Csak akkor éreztem meg a furcsa szagot.

- Napalmbombák! - kiáltotta valaki. Szóval ezt hozták ajándékba a kedves északiak… Égtek a sátrak, sikoltozó, ordító emberek rohantak el , akár a lángoló fáklyák. Elszorult a torkom. A Mirage-ok fel vannak szerelve levegő-föld rakétákkal is. Ha beletalálnak egy sziklarésbe, ahol a lőszert tartjuk… Csak egy kráter marad a tábor helyén. Mindnyájan odaveszünk!

A Mirage-okban két beépített merev Defa-gépágyú van.

Mindegyikhez százharmincöt tölténnyel. Hát ezt már el is lőtték javarészt. Akkor fordultak meg teljesen, megint elöl jött az egyik, mögötte a másik, de már láthatóan szétváltak.

Vannak ott hatvannyolc milliméteres rakéták is, igaz, nem irányítottak. Ha nem jól céloznak velük, elkerülik a célt. Ennél nekem is jobb van… A vállamra helyeztem az indítócsövet. Láttam az elektronikus kijelzőn, helyén van a rakéta. Még így sem nyomott az egész huszonhárom kilót, játszi könnyedséggel dobtam a vállamra. Tűzkész volt minden. A célkereső infravörös sugárzásra van beállítva, ezt pedig minden repülő hajtóművében észlelhet. - Sok száz fokos mérséklet vezeti célba a kicsi Stingert - morogtam magamban becéz en, és ujjammal végigsimítottam a fegyvert. Már nem hallottam semmit, hátamat a fának vetettem. Gépfegyverek l nyomai közeledtek a sátrakhoz, kettős korbácsok verték a föld hátát. Az ujjam az indítón.

Most a másik gép jött közelebb hozzám. Iszonyú volt a zaj. Jól láttam a vadászgép hátranyilazott szárnyát. A törzs alatt a fegyverfelfüggesztő pontokon lógott is néhány hosszúkásőtárgy, rakéták lehettek. Mivel még nem oldották ki egyiket sem, sejtettem, meg fogják ismételni a támadást. De erre nem várhattam.

Magam előtt láttam még az iménti ég katonákat. Talán éjszakai őrség után aludtak a sátorban, elpilledve a hőségtől. És arra ébredtek, hogy tűz futja be a testüket… A napalmtól nincs menekvés!

- De a Stingertől sem - mondtam hangosan. Az egyik gép akkor ért fölénk. Talán elengedett egy bombát, mert nem messze tőlem valami iszonyú hatalmasat robbant, és engem is elért a lökéshullám. De szilárdan álltam, hátam a fának feszült. Amikor a célzókeretben felvillant a Mirage orra, máris kilőttem a rakétát.

Füst csapott fel, torkomat csípte, köhögtem. Odébb léptem. A másik gép akkor jött, kissé mintha keresztezte volna a társa útját, de számára veszélytelenül, mert már mögötte.

A gépek nem voltak túl nagyok, Ezek a régi Mirage-ok nem a méreteik miatt jelentettek veszélyt. A szárnyak fesztávja alig nyolc méter, a hosszuk meg csak tizenöt. Jó magasan, legalább tizenkét kilométeren szeretnek menni, ott a legnagyobb a sebességük is.

Bizony kétezer-háromszáz kilométerrel is száguldhat óránként, akár ezerkétszáz kilométeres hatósugárral is operálhat, vagyis a kilométerek felét oda, a másik felét visszafelé kell számítani. Ez biztosan Endorából jött, és Endora ide majdnem hatszáz kilométerre van. Üres lesz a tankja, mire hazaér.

Ha hazaér… Míg mindezt végiggondoltam, rakétám máris utolérte a Mirage-t.

Az infravörös érzékel t szinte zsinóron húzta a hajtóm be a hő, a motor melege. Erre volt beállítva.

Ezek azt hiszik, nekünk még nincs légelhárításunk… Aztán csak egy hatalmas vörös lobbanás az égen. Fekete felhő terjedt egyszerre minden irányban. Nem láttam a másik gépet, mert valóságosőtűzeső hullott a földre alig néhány száz méterre tőlem. A gépen lévő másik napalmbomba a kerozinnal együtt égve hullott alá.

Roncsdarabok pattogtak a földön, száguldottak el re, letarolva mindent útközben. Szerencsére nem a város felőli oldalon történt.

- Megdöglöttél! Úgy kell neked! - ordítottam, egy pillanatra még engem is elhagyott közmondásos nyugalmam. Amiről persze kevesen tudják, hogy valójában nem más, mint néma izgalom.

- Lelőttem! - kiáltottam diadalittasan. Aztán megnyugodtam, és a másik Mirage-t kerestem az égen. El kellett mennem távolabb, hogy egy ég sátor füstje ne zavarja a kilátást.

A másik gép éppen fordulóban volt ismét, de a pilótája alighanem észrevette, mi történt. Látnia kellett, és a műszerei is jelezhették a hirtelen hőhatást ilyen veszélyes közelségben. Nem kellett hozzá nagy képzelőerő, hogy kitalálja: ezt egy Stinger csinálta. És már láttam is, amint elkanyarodik, vissza északra.

- Menekül a disznó! - csaptam a térdemre csalódottan. Ilyen távolságból - több kilométerről! - hiába is eresztenék utána egy rakétát. Lőtávolon kívül van. És már ott is maradt. Egyetlen percbe sem telt, és eltűnt a dombok mögött. Pilótája inkább az életét választotta. Ez aligha jön erre még egyszer.

Katonák futottak a lelőtt gép roncsai felé. Nekem eszembe sem jutott követni őket: tudtam, mit láthatnak, ha egyáltalán közelebb mehetnek a lánggal ég homokon. A géptörzs két darabban, külön a hajtómű. A hátranyilazott szárnyakból nem sok maradt, hiszen abban volt az üzemanyag. Amennyi elég lett volna még vagy hatszáz kilométeres repülésre… A pilóta szinte biztos, hogy porrá égett.

A táborban nem volt fejetlenség. Még csodálkoztam is, milyen szervezetten megy az oltás. Aztán a füstös levegőben megpillantottam Marby Lanangot, és akkor már értettem, miért mennek ilyen jól a dolgok: az oltást vezényelte.

Homokot lapátoltak egy-egy égő ponyvára. Már felállították a lerogyott tartóárbocot. Gunduru is előkerült, hamuszürke volt a félelemtől, csak a szája mozgott, de hangját nem hallottam.

Atyáskodva megpaskoltam az arcát - most volt csak igazán izzadt! -, ésőtovább ballagtam hátamon a Stinger indítócsővel. No meg az Uzival.

Marby Lanang izzadtan kiabált. Minden parancsot külön kellett kimondania, és lehet leg ordítva a zaj miatt. Amit nem mondott, azt nem tették meg. Ezek az emberek - a felkel katonák - általában nem az egyetemi professzorok értelmi szintjén voltak, de én kedveltem őket.

Egyszerűek, nyíltak, ritkán támadtak hátba bárkit is. Nem kis erőfeszítésembe került, hogy többszörösen is idegen létemre belopjam magamat a szívükbe. De azt hiszem, sikerült.

Marby nem változott ismeretségünk kezdete óta. Most is éppen olyan sovány, inas; lötyög rajta a zubbony, és nem visel fegyvert.

Egyenruháján rangjelzések sincsenek. Nemegyszer tett úgy, mint a mesebeli arab kalifák: rangrejtve látogatta saját csapatait, a déli falvakat, igazságot osztott, és ha kellett, embereivel könyörtelenül lecsapott. Hisz idelent Délen sem csupa hős és makulátlan lelkű ember élt. Nem egy kisváros vagy falu elöljárói megvesztegetésre, baksisra számítottak, és nem is hiába. Egészen addig, míg Marby fel nem tűnt náluk. Attól kezdve az ilyen alakok megnézhették magukat.

No és akadtak rablóbandák is, amik felkelőknek nevezték magukat.

Ezek nem számíthattak kegyelemre, ha Lanang tudomást szerzett róluk, és éppen volt ideje és embere is, hogy ellássa a bajukat.

Emlékszem, egy ilyen alakot magam is likvidáltam, még mielőtt megismertem volna a Dél hősét.

Megálltam mellette, szótlanul. Ő sem beszélt, csak szeme villanásából láttam: örül, hogy itt vagyok. Már biztosan jelentették neki, hogy én lőttem le a Mirage-t.

Nem isőtehette más; a Stingerből csak egyetlen példány volt egész Délen, és az az én ágyam mellett állt a sátramban. A legjobb helyen.

De erről sem beszéltünk.

Két osztag rohant el mellettünk, vödrökben vizet hoztak. A piszkos folyadék ki-kilöttyent, a homok azonnal beitta. Az oltás jól haladt, hamarosan elcsitultak a lángok. Visszaálltak helyükre az őrök. A tábor szélén lakó asszonyok meg a városbeli gyerekek csak most merészkedtek elő. Valahol messzebb még égtek a gép roncsai.

Azande nyelv vezényszavak hangzottak, aztán majdnem csönd lett.

Csak a tábor szokásos zsivajgása hallatszott.

- Nem tetszik ez nekem! - jegyeztem meg. Franciául beszéltünk.

Csak Lanang egyik tisztje, egy Raga nevű kövérkés, savanyú kép hadnagy, született pesszimista, tudott még jól franciául a táborban. Ő helyettesítette Lanangot, ha az elment innen.

Ez gyakran előfordult.

- Túlságosan elszemtelenedtek - mondta Raga. Lanang még hallgatott.

Körülnézett, mindent jól megszemlélt még egyszer, aztán intett.

- Gyertek. Vendégünk van.

- Északról jött? - érdeklődtem. Bólintott. Ballagtunk Marby Lanang sátra felé, amely külsőre semmiben sem különbözött a többitől. De a táborban mindenki tudta, hol lakik a vezér.

Már forrón sütött a nap. A tüzeket oltották, a repül roncs viszont bőségesen füstölt. A szél alig enyhítette a hőséget. Néhány fa lógatta szomorú lombjait. Raga széthúzta a sátorlapokat, és beléptünk.

Odabent egy asztalon térképek, a sarokban fegyverek, egyenruhák.

És egy széken… egy nő.

Arab volt, ez azonnal látszott. Fekete haj, fekete szemek, mélybarna bőr. A vonásai valaha surdani sivatagban élt ősökről regéltek. Igaz, európai öltözetet, sőt, javarészt férfiruhát viselt, de erre az út miatt kényszerülhetett. Nyilván terepjárón, kísérettel jöhetett idáig. Kíváncsi lettem volna rá, milyen úton-módon jutott át az északiak, a kormányhadsereg vonalain? Azt beszélték - és a mi katonáink is, megütközve velük, erről számoltak be - már majdnem tökéletesen lezárták az összes Délre vezet útvonalat.

Lanang alighanem eltalálta gondolataimat. Ez gyakran előfordult, fordítva is.

Azért éreztük jól magunkat egymásőtársaságában. Ott nem érhetett bennünket meglepetés.

- Endorából jött, de kerülő úton. Repülővel Kenyába, onnan kocsival. Ma éjjel lépte át a határt.

- Hát úgy könny - mosolyogtam. Merthogy férfi vagyok, és annak idején Európában megtanultam, a hölgyekkel előzékenyen kell bánni.

Udvariasan. Hát rámosolyogtam, közben Lanang azt mondta.

- Mirjam.

Biztos voltam benne, hogy nem ez a neve. Kezet nyújtottam, is mosolygott.

Lanangnak sok szeretője volt szerte Délen, azokat is úgy látogatta, mint a katonáit: inkognitóban, így úszhatta meg a merényleteket. Ami Mirjamot illeti, minden regényben így hívják az arab hölgyeket. Ezért sejtettem, hogy ez csak álnév. Ez a nő volt vagy harmincéves, korban hát illett Lananghoz, aki elmúlott ugyanúgy már negyven, mint én. Ha a szeretője volt is, más ok miatt jött ide. Sejtettem, mit fog mondani a vezér, és nem tévedtem.

- Tudjátok, Mirjam Endorában él most, és információkat gyűjt nekünk.

Szóval jól sejtettem, egy kémnővel ülök szemben. Hogy Marby mivel vette rá Mirjamot a kémkedésre és hogyan díjazta érte, nem tudom. Nem is érdekelt. Raga a sarokban álló vizesvödörből dobozos sört szedett el . Elém nem tett, ismer már.

Nekem jobban ízlik a kenyai kávé, de az most nem volt. No persze, az igazi kávé, nem az, amit Gunduru kénytelen főzni naponta ötszáz adaggal.

- Baj van - mondta Mirjam franciául, és egészen kellemes volt a hangja. A kiejtése is - mintha csak Párizsban lennénk. Lehet, hogy Lananghoz hasonlóan ez nő is a Sorbonne lelkes hallgatója volt valaha… Afrikában a forradalmakat általában olyanok vezetik, akik Európában vagy Amerikában ismerkedtek meg bizonyos „felforgató” eszmékkel. - Az északi kormány hónapok óta tartó katonai offenzívájának van egy külpolitikai kísérője is. A tumgarti külügyminiszter és a külképviseletek rendszeresen terjesztik azt a hírt a világban, hogy a déli ellenállási mozgalom összeomlott, a felkelők szétfutottak, tulajdonképpen már nincs is ellenállás. Néhány nagy hírügynökség ugyan amerikai meg szovjet mesterséges holdakról készült fotókkal bizonyította, hogy a mi táboraink még itt állnak, és van pár ezer fegyveresünk - de sajnos ugyanezek a fotók mutatják az északi offenzíva eredményeit is. A vak is láthatja, hogy messzire visszavetettek bennünket, leszorultunk a határ mellé, és nemcsak Endora, de néhány másik nagyobb város is elérhetetlen már a számunkra. Nem kell nagyon hiszékenynek lenni ahhoz bárhol a világon, hogy belássák: a kormánysereg már itt áll tőlünk nem messze. Ha vannak is felkel csapatok vagy azok maradványai, hamarosan kiszorítják őket az országból, és az északi muzulmánok uralma alá kerül maradéktalanul Dél-Surdani is.

- Nagyon biztosak a dolgukban? - kérdezte Lanang. Szemlátomást érdekelte a pszichológiai háttér is. Mirjam bólintott. Néztem a nőt.

Tulajdonképpen csinos volt férfinadrágban, katonazubbonyban, nyaka körül sárga sállal. Talán a fegyverrel isőtudott bánni. Keskeny, erős keze néha ökölbe szorult, ami egy cseppet sem volt nőies.

- Igen, még jobban is, mint szabadna. Rájátszanak, hogy elhitessék a világgal: most már teljesen urai a helyzetnek. Éget en szükségük van a nyugati kölcsönökre.

Felfújják a dinkák és azandék bűneit. Marby, te is tudod, az embereid nem angyalok.

Az északról jött katonák felfegyvereztek néhány mellettük álló muzulmán törzset meg hozzájuk húzó malinkákat, sőt azandékat is, és azok gyilkolják a feketéket, de a te katonáid is odalőnek olykor… és nemcsak a katonák kapnak ilyenkor a géppisztolysorozatokból, hanem a falusi civil lakosság is. Ezekről az esetekről - de csak ezekről! - jegyzőkönyveket vettek fel, videofilmeket csináltak. Jól befeketítettek benneteket, de ennek is vége. Legújabban már stratégiát változtattak.

Azt mondják, győztek, és kész. A Vöröskeresztnek azért nem engedik meg, hogy élelmiszert szállítson Délre, mivel itt már nincs éhínség, hiszen a kormány az úr! A szállítmányokat, ha mégis jönnek, Endorába vagy még északabbra irányítják, és persze a kormánysereg éli föl, nem osztják ki az éhezőknek. Híradásaidról, jelentéseidről azt terjesztik - s hamis adatokkal igyekeznek bizonyítani -, hogy valótlanok, csalások, s a te nevedben adják ki.

Lanang csak magában dühöngött. Ismertem, hát láttam ezt és tudtam, annak ellenére, hogy külsőre megőrizte a nyugalmát.

- Folytasd, Mirjam! - mondta rekedten. - Ne kímélj bennünket!

És Mirjam tényleg nem kímélt bennünket. Szenvtelen hangon beszélt.

- Ez még nem publikus, de odáig fejlődtek a dolgok, hogy maga el-Mardi, a tumgarti muzulmán kormány elnöke kérte fel az ENSZ egyik afrikai bizottságát, hogy folytasson le vizsgálatot az országban.

Méghozzá itt, Délen! El tudod képzelni?

Raga a fejét ingatta nagy kételkedésében. Ezt én is valószínűtlennek találtam.

- Nem hiszik, uraim? Én sem akartam elhinni, de holnap a tumgarti rádió bejelenti. Előzetes tervek szerint el-Mardi a jövő héten fogadja a bizottságot Tumgartban, aztán az idejön Endorába. Tanúk is eléjük állhatnak, sőt azt a bizottság el is várja. Képzeljék el, micsoda nagy show lesz ez a kormány számára!… Odaviszik a déliek dinka katonái által meggyilkolt falusi bírók és más kormányemberek hozzátartozóit, azok majd nagy sírást-rívást csapnak a bizottság előtt. Remek látvány és hangulat, el tudják képzelni, uraim?… A mieink pedig nem lesznek ott. Nem jutnak át a kormánykatonák frontvonalán. Tudom, hogy el-Mardi már kiadta a parancsot a tábornokainak: Délről senki se juthat el Endorába, míg a bizottság ott tartózkodik.

Nagy lett a csönd. Raga sóhajtott. Marby Lanang gondolataiba merült. Én sem szóltam. Végső soron én csak egy zsoldos voltam - még ha más afrikai zsoldosokkal ellentétben is, a jó oldalon szolgáltam. Nem zsarnok elnökök testőreként vagy különleges bosszúosztagában, csupán a felkelőknél, kiképzőként, és egyedül.

Ráadásul pénzt sem kaptam már hónapok óta, igaz, itt nem is volt rá szükségem.

Lanang sokat adott a véleményemre az elmúlt egy év alatt, mióta itt voltam. Így sejtettem, majd most is meg kell mondanom, mit gondolok az egészről. Ha Mirjam befejezi mondanivalóját. Mert még nem ért a végére.

- …A legnehezebben emészthető hír pedig neked szól, Marby.

Szándékosan hagytam a végére, nehogy felforrjon a véred… idő előtt.

- Mondjad - barátom meglep en nyugodt volt.

- Holnap kiadnak egy hírügynökségi jelentést Endorából, és az a lényege, hogy Marby Lanangot a kormánykatonák megölték, csapatai fejvesztetten szétszaladtak, Délen minden ellenállás megszűnt.

Néhány száz fegyvertelen katonád átmenekült a határon, és a kormány osztatlanul uralja a terepet. Több külföldi újságnak eljuttatnak egy fotót is, amelyen több kormánykatona és tiszt egy elszenesedett férfiholttestet áll körül… Azt mondják, az te voltál. A saját katonáid égettek el, merthogy becsaptad őket, árulóvá lettél, miattad omlott össze az ellenállás.

Hát ez tényleg nagy ütés volt. Lanang nagyot lélegzett, Raga idegesen felhajtotta sörét, és a sarokba vágta az üres dobozt.

- Hogy az a!… Valami újságírót, filmest kéne keríteni, hogy nyilatkozhassál nekik!

- De ilyenek nincsenek legalább hatszáz kilométeres körzetben - vágta rá Lanang.

- A legközelebb Endorában - jegyeztem meg hideg nyugalommal.

Nem figyeltek rám, Raga tovább sopánkodott.

- Így aztán tényleg vége lesz!… Jó pszichológusaik lehetnek odaát, a sejtán vigye el őket! Ezzel megtorpedózzák minden erőfeszítésünket. A távolabbi táborokban lévő katonáink is elhiszik majd, hiszen mostantól kezdve ezt üvöltik a kormány rádiói, no és a külföldi hírközlés sem marad néma! Akkor aztán tényleg leteszik a fegyvert és elszöknek. Szétszaladnak, ki merre lát… Saját rádiónkon hiába cáfoljuk.

- A kormány jóslata beválik. Amit a jelenre fognak, az heteken belül valósággá lehet - jósolta a nő komoran.

- Sokan hisznek benned - mondtam Lanangnak. - Hatmillió ember él Délen, és egyik sem akar muzulmán uralmat. Nem akarja, hogy bevezessék a sariátot, az iszlám törvényeket, nem akarják, hogy vétség esetén levágják kezüket, lábukat. Nem akarnak tovább éhezni.

Nem akarnak tovább szenvedni. Ezért álltak mellénk, azért kezdtek harcolni, hogy a Dél elszakadhasson, és önálló állammá legyen. Ha most elveszik tőlük az utolsó reményüket, vagyis Marby Lanangot is, akkor… - széttártam karjaimat. A pesszimista Raga megint siránkozott volna, Mirjam hallgatott - és akkor Lanang kihúzta magát.

Szerettem ezeket a pillanatokat. Ilyenkor visszatért beléje az élet, az energia. Nem, nem adta meg magát soha. Akárcsak én. Egyformák voltunk.

Ezért provokáltam őt… - Nem! - állt fel, és idegesen sétált sátorfaltól sátorfalig, a szűk helyen. Kezeit hátratette: falusi tanítóra emlékeztetett. Halkan, de határozottan beszélt: - A datolyapálmát nem dönti ki a szél. Tudjátok, miért? Mert nagy, erős gyökere van. A törzse a föld alatt szélesebb, mint a föld felett! Erősen tartja magát. Én déli vagyok, itt születtem, itt vannak a gyökereim. Ezek az emberek, ezek az éhező milliók… ők védenek engem, és én védem őket. Akkor is, ha most éppen vissza kellett vonulnunk.

A blokádot áttörhetjük, és a világnak bebizonyíthatjuk, hogy a felkelő sereg igenis létezik!

- Mikor? - kérdeztem hűvösen. Mirjam is értette. No és Lanang is.

Rám nézett.

- Legalább hat hétbe telik, az biztos. Amint megérkeznek a lőszerszállítmányok, amiket a fegyverkereskedőktől vásároltunk… és egy kis élelem is… A katonáink jól kiképzettek, az északiak viszont túlságosan is magabiztosak már, hisz valóban azt hiszik, győztek, és vége a háborúnak. Tehát ellentámadásba lendülünk… - Hat hét - ismételten a fejemet csóváltam. - Miközben a világ úgy tudja, hogy meghaltál, Marby. Elégtél. Benzinnel leöntötték a hulládat

és felgyújtották… a saját katonáid! Elég, ha ezt meghallják a rádióban, ésőtényleg vége mindennek.

- Nem előzhetem meg a híreket - csattant fel idegesen. Most végre elhagyta szokásos nyugalma, és én örültem. Hiszen éppen ezt akartam. - Nem repülhetek gyorsabban, mint a rádióhullámok! És elegendő lőszer nélkül csak kisebb akciókba kezdhetünk. A csapatok… - Ne gondolkozz csapatokban - tanácsoltam halkan.

Megtorpant előttem, kutatóan nézett az arcomba.

- Mire célzol, Daniel?

- Arra, hogy a hírek személyesen téged érintenek a legkellemetlenebbül. A forradalom esetleges bukásáról nem is beszélve… Neked kell lépned, nem a csapatoknak. Mire k mozdulnak, elvesztettük a hitelünket. Valami más módon, egy csapásra és igen nagy átüt erővel kellene bizonyítanod, hogy élsz.

Ezzel lejáratnád a tumgarti kormány propagandáját, sőt magát a kormányt is. Ha nemzetközileg bizonyíthatnád, hogy amit mondtak, hazugság… - nem kellett folytatnom.

Valamiféle tétova lelkesedés ült ki az arcára. Nem tudta, mit tegyen. Az én agyamban már kapiskált valami. Halványan kirajzolódtak egy terv körvonalai. De még hallgattam.

- Ma lelőttünk egy Mirage-t - vélte Raga. - Ha ezt megtudják… - Nem tudják - szakította félbe Mirjam. - A veszteségeiket egyszerűen eltitkolják. Ha egyáltalán beszélnek is róla, majd azt közlik, hogy a gép műszaki hiba miatt zuhant le, természetesen valahol északon, nem itt, nálunk.

Hallgattunk, töprengtünk. Már tudtam, mit fogok mondani, de azt is tudtam, nem fognak neki örülni. Ezek az emberek - éppen azért, mert afrikaiak - kissé más észjárásúak, mint én, az európai. És bár régebben sok évig dolgoztam ezen a földrészen magam is, nem vettem át gondolkodásukat. Szerencsére. Most hát, amikor ők nem lelik a kiutat, én azt megtalálhatom és eléjük tárhatom. Kérdés persze, van-e értelme? Úgysem fogadják el. De legalább megteszem azt, amit Lanang helyében én tennék. Hiszen is éppen olyan vakmerő fráter, mint én. Összeillünk.

De azért vártam, lesz-e valamilyen épkézláb javaslatuk.

Mirjamnak érthet en semmi sem jutott eszébe - pedig tudta a legrégebben azt, amit most nekünk is előadott, tehát a legtöbb ideje lett volna rá. Raga nem nagyon számított, csak a csapatok mozgatásához értett, első rangú helyettes volt - örök helyettes. Nem egy stratéga. Marbyra néztem. Ő meg rám. Ez adta a lökést - a szemében láttam a tanácstalanságot.

- Az a bizottság mikor érkezik Endorába? - kérdeztem gyorsan Mirjamtól.

- A jövő hét közepén. Szerdán vagy csütörtökön.

- Ma péntek van - feleltem gyorsan. - Tehát öt, öt és fél napunk maradt.

- Mire gondolsz? - kérdezte Marby élesen, mint aki sejt valamit.

- Be kell bizonyítanod, hogy élsz. Be kell bizonyítanod, hogy nem öltek meg, a felszabadító mozgalom sem esett szét, hogy te vagy a parancsnok. Be kell bizonyítanod, hogy úgy mozoghatsz az egész Délen, ahogy kedved tartja.

- Hogyan? - kérdezte Raga.

Marby már nem vette le rólam a szemét.

- El kell menned Endorába - jegyeztem meg olyan könnyed stílusban és hanghordozással, ahogyan csak képes voltam rá. De hát őket ez így is sokkolta.

Mirjamnak a szeme is fennakadt, Raga leesett állal bámult rám.

Csak Marby nézett másképpen, és ez reményt adott.

- Mit gondolsz, hány emberrel tudnék átvágni a frontvonalakon?

Kétszázzal? Vagy csak százzal?

Mélyet lélegeztem. Úgy látszik - gondoltam -, most már ki kell mondanom mindent.

- Nem, nem katonákkal körülvéve! Egyedül, Marby! Egyedül!

Felzúdultak. Mirjam szaporán beszélt, de nem lehetett érteni egyetlen szavát sem, mert ugyanakkor Raga bennszülött módra hosszan jajongott, és olyan kijelentéseket tett közben, amelyekből arra következtettem: elmeállapotom épségében kételkedik.

Marby nagyot sóhajtott, és felemelte a kezét. Ekkor, akár egy jól begyakorolt színdarabban - a másik kettő elhallgatott. Olyan csönd lett, hogy hallottuk a tábor másik végében még mindig tűzoltással foglalkozó katonák hangos beszédét.

- Daniel, ezt magyarázd meg!

- Mi sem egyszerűbb - adtam a szerényt, és tényleg elkezdtem magyarázni. - Katonákkal persze nem juthatsz át. Az kisebb-nagyobb csatározásokkal járna, az ellenség túl korán megneszelné az ügyet.

Talán kémeik is vannak köztünk, és akkor mindent megtesznek majd, hogy ne juss fel északra. De egy vagy két embernek sokkal több az esélye. Tudjuk, hogy Endora környékén is élnek híveid. Most meghúzzák magukat, mióta bevonultak oda a kormánycsapatok, de azért, ha meglátnának… A másik fontos ok: az ENSZ-bizottság. Ha nem mégy Endorába, a bizottság egy vagy két napig lesz csak a városban, és beveszi a kormánytisztviselők összes meséjét. Nem is beszélve a kormány által beszervezett hamis tanúk egész tömegéről.

Akik külföldi újságírók előtt egyetlen jó szót sem mondanak majd rólad és a felkel csapatokról. Akármit beadhatnak a bizottságnak, a világsajtónak. És meg is teszik, ebben egyetértünk. Viszont a te felbukkanásod keresztülhúzza mindenki számítását. F leg a kormányét, hisz beigazolódik, hogy az egész hírkampány hazugság!

Másodszor pedig: elmondhatod a bizottságnak, mi a valós helyzet délen.

Hogy a kormány megakadályozza a nemzetközi élelmiszer-szállítmányok eljutását az igazi éhezőkhöz, hogy csapatai vérengzéseket követnek el a civil lakosság ellen.

Hogy a Front él, katonáid harcolnak. Még azt is értésükre adhatod, hogy nem egyedül jöttél… Kicsiny megtévesztésként azt is mondhatod: te csak csapataid előőrse vagy csupán, katonáid itt állnak a várostól nem messze! Van fogalmad arról, hogy megijednek az északiak? Micsoda lejáratása lesz ez Tumgartnak a nemzeti bizottság színe előtt!

- Kinyírnak, Marby - jósolta Raga reszket szájszéllel. Még az ötlettől is félt.

Tudtam, miért - Raga ugyan hűséges Lananghoz, de egyedül egy napig sem tudná elvezetni a felszabadító sereget, nincs akkora tehetsége és híre. Erre csak Marby Lanang képes.

- Nem jutnál oda élve - jósolta Mirjam is.

- Egyedül talán valóban nem - mondtam, és Marby szemébe néztem. Ő meg az enyémbe.

- De ha valaki megvédene és egész úton segítene… - suttogta.

- Ez magától értetődik - feleltem halkan. - Nyilvánvaló, hogy nem engedlek el egyedül, barátom.

Még egy hosszú percig néztük egymást. Mirjam és Raga szövege már el sem hatolt a fülünkbe. Csak egymást láttuk, és azt az erős szövetség, amely tavaly szövődött közöttünk, amikor megmentettem Marby életét, most biztosan még inkább erősödött.

- Elmegyek - mondta Marby hirtelen elhatározással.

- Csak eljussunk élve a célba - mondtam azonnal, és már tudtam: semmi sem állhatja utunkat. Ha mi ketten nekivágunk, Allah vagy bármelyik másik isten sem akadályozhat meg bennünket abban, hogy eljussunk Endorába.