Copyright © Bálint Szabina

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borító design: Barna Gergely

Borító ötlet: Kádár Máté

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2016

www.alomgyar.com

ISBN: 978-615-5596-37-7

I.

1.

– Na és ez? – sóhajtott egy nagyot Angelika, és vágott egy bizonytalan grimaszt.

Virág felnézett a már ki tudja, hanyadik női magazinból, amit unottan lapozgatott, amíg barátnője egyik ruhából a másikba bújt, csak hogy azután mindet közösen leszavazhassák. Ezúttal azonban, ahogy megpillantotta Angelikát, tudta, hogy végül is nem volt hiába a sok „Hogyan adj le 5 kilót 2 hét alatt?”, vagy „Hogyan szabadulj meg örökre a narancsbőrtől?”, vagy „Honnan tudod, hogy vége a kapcsolatotoknak?” és a többi rendkívül érdekes cikk – na és persze hogy végül talán mégsem lesz ez is egy újabb elpocsékolt péntek délelőtt.

– Hát, drágám, azt hiszem, elérkezett az idő az ünneplésre – pattant fel hirtelen elégedett arccal Virág, és barátnője mellé lépett, hogy közösen alaposabban is szemügyre vehessék Angelika potenciális menyasszonyi ruháját.

– Ugye? – kérdezte Angelika mosolyogva, miközben kezével végigsimított a finom anyagon, majd elkezdett lassan forgolódni az egész alakos tükör előtt. – De nem nagy benne a…

– A melled? De, szerencsére elég nagy – vágott közbe határozott hangon Virág.

– Neeem, csak azt néztem, hogy… – Virág ekkor feltartotta jobb kezét, és tettetett szigorral fürkészte barátnője kétségbeesett arcát.

– Angi, egész nap szalonból szalonba rohangáltunk, már annyi ruhát láttam rajtad ma, mint amennyit tízéves barátságunk óta összesen sem, és amikor végre megtaláljuk A RUHÁT, akkor komolyan azon aggódsz, hogy nagy-e benne valamid? Drágám, hiszen neked semmid sem nagy – a melleden kívül, persze, ami szerintem továbbra is arcátlan előny számodra. Tudod, hogy ölni tudnék azokért – mosolygott Virág, miközben barátnője adottságára mutatott.

El kellett ismernie, hogy bár mindketten igazán szerencsés alkatúak voltak a több mint 170 centis magasságukkal, hosszú, formás lábukkal és kisportolt alakjukkal, mindez nemcsak az adottságnak, hanem a heti négy edzésnek is köszönhető volt, amiért Virág úgy érezte, hogy a lányok igazán hálásak lehetnek neki, hiszen ő erőltette a rendszeres edzéseket, ezért sokszor gúnyolódtak vele és aggattak rá különböző beceneveket, mint „Miss Fitness” vagy „Fitneszguru”, de valójában tudta, hogy barátnői értékelik a fáradozásait, hiszen az eredmény önmagáért beszél. Angelikát azonban a sors még egy, pontosabban két bónusszal is megáldotta. Ez a ruha pedig tökéletesen kihangsúlyozta csinos alakját, és a törtfehér, finom selyemanyag kitűnően harmonizált kreol bőrével és csokoládébarna hajszínével. Virág már látta is maga előtt, ahogyan barátnője az oltár elé sétál. Már csak egy klasszikus, hosszú fátylat kell szerezni, amivel az egész arcát letakarjuk, és Miki egész egyszerűen be fog pisilni a gyönyörtől, amikor felemeli a fátylat, és meglátja Angi hatalmas, smaragdzöld szemeit és telt ajkát, amint azt suttogja: igen – mosolygott magában elégedetten Virág.

– Jól van, jól van, csak biztos akarok lenni benne, hogy szerinted is ő az igazi. Ne haragudj, hogy kitettelek ennek az egésznek ma, de megígérem, hogy amikor te mész férjhez, akkor annyi ruhát nézek meg veled, amennyit csak szeretnél – vágott vissza egy huncut vigyor kíséretében Angelika, miközben tovább forgolódott a tükör előtt.

– Hmmm, könnyen ígérgetsz ilyeneket, igaz? Tudod, hogy úgysem következik be a pillanat… – sóhajtott Virág, és ahogy ránézett barátnőjére abban a gyönyörű ruhában, egy pillanatra – de csakis egy igazán rövidke pillanatra – eljátszott a gondolattal, hogy milyen menyasszony lenne ő. Mindenképpen valamilyen kihívó, rövid ruhát választana, ami kihangsúlyozná hosszú lábait, amire mindig is rendkívül büszke volt, és modellkarrierjét is ennek köszönhette. Fátyolnak pedig azt a kis kalapszerűt választaná, ami remekül illene fül alattig érő mézszőke hajához, sötétkék szemét pedig – ami persze erős sminkben pompázna – finoman eltakarná az arca közepéig érő kis hálóval. Irtó szexis lennék! – sóhajtott fel a maga elé képzelt látvány hatására, aztán persze azonnal elhessegette a gondolatot.

Nem, ő soha nem megy férjhez. Valahogy nem az a házasodós típus, szokta mindig mondani mindenkinek, amikor ez a kérdés merül fel, de barátnői nagyon jól tudták, hogy egész egyszerűen csak képtelen lenne elviselni a gondolatot, hogy már csak egy és csakis egy férfival lehet élete hátralévő részében. „Fúúú!” Préselt ki magából egy elnyomott sóhajt a modell, és közben megrázkódott, mert érezte, hogy ennek csupán a gondolatától is kirázza a hideg. Nem. Ő imádta a függetlenséget, és élvezte, hogy bármelyik ujjára bármikor találhat magának egy – vagy inkább több – pasit.

– Ah, tudod, hogy sosem adom fel. Lehet, hogy az esküvőmön majd magával ragadnak az érzelmek és… – Virág ekkor ismét feltartotta a kezét, és ezúttal még szigorúbban nézett barátnőjére.

– Angi! Egy: soha nem megyek férjhez, pont. Kettő: éhen halok.

– Oké, oké, tíz perc, és készen vagyok. Az ebédre pedig vendégem vagy – mondta még mindig a tükörképét bámulva Angelika, majd lassan elkezdett hátrafelé lépkedni, ezzel is jelezvén barátnőjének, hogy most már nemsokára tényleg elmegy átöltözni.

– Ez a minimum – mosolygott Virág, miközben végignézte, amint barátnője eltűnik a próbafülkében.

* * *

– Megvan a ruha! – sikította boldogan Angelika a telefonba Petrának.

– Huh, jaj de jó – hangzott a nem túl izgatott válasz. – És, őőő… Milyen? – préselte ki magából Petra udvariasan az ilyenkor illendő kérdést, de közben Angelika hallotta, amint barátnője a billentyűzetet pötyögteti a vonal másik végén.

– Húha, csak ne olyan hevesen, még a végén úgy érzem, jobban örülsz neki, mint én – gúnyolódott Angelika, és közben vágott egy grimaszt Virág felé, aki csak legyintett egyet, és küldött egy kacér mosolyt a szomszéd asztalnál ülő férfitársaságnak.

– Ne haragudj, Angi, csak annyira…

– …el vagyok havazva – fejezte be Petra helyett a mondatot Angelika. Az utóbbi pár hónapban mást sem hallottak barátnőjüktől, mint hogy „mennyire sok a munka…”, „el vagyok havazva…”, „nem tudok menni…”, „nem érek oda…” és a többi számtalan kifogást, és persze mind a munka miatt.

– Petra, muszáj lazítanod egy kicsit, máskülönben teljesen beleőrülsz ebbe az új melóba – mondta kissé lágyabb hangon barátnőjének Angelika, és közben figyelte, ahogy a pincér közeledik egy koktélokkal teli tálcával egyensúlyozva.

– Hölgyeim, ezeket a szomszéd asztalnál ülő férfitársaság küldi önöknek, és azt kérdezik, van-e kedvük csatlakozni hozzájuk – tette le kissé remegő kézzel az italokat a fiatal pincér srác a lányok asztalára, miközben Angelika magában megállapította, hogy valószínűleg ez az első munkanapja.

– Köszönjük, a koktélokat elfogadjuk, de megmondaná nekik, hogy ma csajos napot tartunk, így sajnos ezúttal nincs módunkban a társaságukat élvezni? Ó, és ezt odaadná a kék inges, igazán sármos úriembernek? – Nyomta a pincér kezébe Virág a névjegykártyáját, és közben a legbájosabb mosolyával sikerült teljesen zavarba hoznia a srácot, aki dadogva mormolta maga elé: „Persze, csajos nap, ööö, feltétlenül ezt a kifejezést fogom használni.” Majd kötelességteljesen átkullogott a másik asztalhoz.

Angelika csak mosolygott és a fejét rázta barátnője újabb hódításán. Tényleg nem való neki a házasság – gondolta magában szórakozottan, miközben egy pár pillanatra el is felejtkezett másik barátnőjéről, aki most a vonal túlsó végén szipogva válaszolt.

– Tudom, Angi, és igyekszem, de tudod, most bizonyítanom kell, hogy megérdemeltem a kinevezést, és hogy tényleg képes vagyok erre a munkára.

És egy kis támogatás igazán jólesne… – tette hozzá gondolatban Petra, és sóhajtott egy nagyot. Úgy érezte, hogy senkire sem számíthat, mindenki csak azt látja, hogy állandóan dolgozik, és ezért csak piszkálni tudják, ahelyett, hogy valaki egyszer észrevenné, mennyire fontos ez neki és mennyire szeretne bizonyítani. És hogy mennyire szüksége lenne ehhez a családja és a barátai támogatására. Nem elég, hogy a férje is állandóan a fejéhez vágja, hogy miért nincsen otthon korábban, féltékenységi jeleneteket rendez, feltételezvén, hogy már nem is csak a kinevezésről és az azzal járó sok munkáról, hanem egy kollégájával való viszonyról van szó, és így tovább és így tovább. Petrának teljesen elege lett abból, hogy most már nemcsak a férjétől, hanem a barátnőitől is ezt kapta, zéró megértést és toleranciát. Egy pillanatra összeszedte minden bátorságát, és már éppen készült közölni a gondolatait barátnőjével, amikor is eszébe jutott: Angi azért hívott, hogy közölje a jó hírt, és most róla és a nagy napjáról van szó, nem rólad – így ehelyett csak ennyit mondott:

– Szóval nyugi, nemsokára jobb lesz a helyzet. Na de inkább mesélj, milyen a ruha! Mindent tudni akarok.

2.

– Szívem, itthon vagyok – kiáltott át Angelika a lakáson. Meglepődött, amikor nem érkezett válasz, annak ellenére, hogy látta vőlegénye piros sportautóját a garázsban. Lehet, hogy csak leugrott valamiért a boltba, ne kombinálj azonnal! – gondolta magában a lány, miközben kibújt a cipőjéből, és a nappaliba lépve felkattintotta a villanyt, bekapcsolta a tv-t és kimerülten lerogyott a kanapéra. Körbenézett a lakásban, és felsóhajtott. Igazi legénylakás volt még mindig. Miki fél éve, egy romantikus vacsora közben kérte meg, hogy költözzön hozzá, és ő gondolkodás nélkül igent mondott. Akkor úgy gondolta, hogy négy év együttjárás után ez a következő szint a kapcsolatukban, és ezután már biztosan jön a várva várt esküvő. Nem tévedett nagyot, barátja ugyanis nem vesztegette az időt, és két hónappal az összeköltözésük után meg is kérte Angelika kezét. Bár nem egészen ilyen lánykérésre vágyott, mégis úgy döntött, hogy itt az ideje hivatalosan is összekötni az életüket. Mindig is azt gondolta, hogy amikor megkérik a kezét, akkor az egy romantikus helyen, romantikus pillanatban fog megtörténni, amire mindig szívesen emlékszik majd vissza, és akárkinek elmeséli majd, könnyezni fog a meghatottságtól. Nos, ez nem éppen így történt.

Négy és fél évvel ezelőtt, amikor Miki elhívta az első randijukra, boldogan mondott igent. A fiú magas és kisportolt alakjával, napbarnított, makulátlan bőrével, piszkosszőke hajával, türkizkéken világító szemével és magabiztos stílusával azonnal levette a lábáról. A laza délutáni kávézást egy meghitt vacsora követte, és pár hét elteltével már szinte elválaszthatatlanok voltak. De amilyen gyorsan egymásba gabalyodtak az elején, olyan döcögősen haladtak tovább, ahogy az évek múltak, és egy idő után Angelika kezdte úgy érezni, hogy picit eltávolodtak egymástól. Mikinek egyre többször kellett külföldre utaznia munkaügyben, a hétvégéket pedig általában a haverjaival töltötte, és amikor barátnője szóvá tette, hogy lehetnének többet is együtt, arra mindig érkezett a humorosnak szánt, bár Angelika szerint cseppet sem vicces válasz: „Majd térjünk vissza erre öregkorunkban, amikor nem győzöl megszabadulni tőlem, Nyuszóm…”

Ha jobban belegondolt, Angelika egyáltalán nem szerette azt a nőt, akivé Miki mellett vált. Egy pillanatra belemart a felismerés: lehet, hogy Virágnak volt igaza? – de gyorsan elhessegette a gondolatot, és kapcsolgatni kezdte a tv-t, hogy elterelje a figyelmét. De már késő volt, az agya járni kezdett, és szomorúan gondolt vissza barátnője szavaira.

Miki egy péntek esti vacsora közben kérte meg Angelikát, hogy költözzön hozzá, és ő majd kiugrott a bőréből, hogy közölhesse a hírt a barátnőivel. Annak különösen örült, hogy barátja ezt a napot választotta, ugyanis a péntek este volt a csajos este, így Angelika alig várta, hogy barátnői megérkezzenek a koktélozós törzshelyükre, ahol ő már kényelmesen elhelyezkedett egy Cosmopolitan társaságában. Virág érkezett elsőként, Petra pedig küldött egy sms-t, hogy csak egy óra múlva érkezik, mert elhúzódott egy meetingje.

– Oké, egy perccel sem bírok tovább várni a hírrel – közölte Angelika Virággal, miközben visszacsúsztatta a mobilját a táskájába és barátnője szemébe nézett.

– Jesszus, Angi, ugye nem vagy terhes? – kapott a szívéhez Virág, majd drámai mozdulattal barátnője karjára tette a kezét. – Tudom, hogy különösen rá vagy parázva arra, hogy mennyire ketyeg a biológiai óránk és hogy nem leszünk már fiatalabbak, de azért egy gyerek… Huh, Angi, az nagy felelősséggel jár ám…

– Miki most kért meg, hogy költözzek hozzá – vágott közbe Angelika a kelleténél kicsit hangosabban, amire a szomszéd asztalnál ülők reakciójából következtetett. Többen elismerő pillantást vagy csak egy kedves mosolyt küldtek felé, Angelikának azonban hamar lehervadt a vigyor az arcáról, amikor meglátta barátnője hűvös arckifejezését.

– Na, akkor most jött el a pillanat… – mondta Virág komolyan, és intett a pincérnőnek. – Egy vodka-martinit kérek. Gyorsan – rendelt határozottan, és máris visszafordult barátnőjéhez, aki zavartan nézett rá, de még mielőtt szóhoz jutott volna, Virág belekezdett a már régóta tervezett mondandójába. – Nézd, Angi, nem akarom ezt hosszúra nyújtani, mert tudod, hogy nem szoktam mellébeszélni, így most is egyből a lényegre térek. Már régóta akartam beszélni veled erről, és úgy tűnik, most már nem várhatok vele tovább. Szerintem át kellene gondolnod a Mikivel való kapcsolatodat. – Látva barátnője döbbent arcát, Virág egyre határozottabban folytatta. – Mostanában mást sem hallok tőled, csak hogy mennyire telik az idő, mindjárt harmincévesek leszünk, és még se férjünk, se gyerekünk. Petra már legalább férjnél van, de te hiába vagy Mikivel négy éve, még halvány jelét sem látod a gyűrűnek. Igazából az utóbbi egy évben mintha csak akörül forogna a világ, hogy férjhez menj és gyereket szülj, de közben nem veszed észre, hogy mennyire megváltoztál, amióta Mikivel vagy. – Virág kortyolt egy nagyot az italából, majd barátnője döbbent arckifejezésével mit sem törődve, folytatta. – Angi, több mint tíz éve ismerlek, és meg kell mondjam, hogy az utóbbi időben teljesen megváltoztál. Régen egy magabiztos, vagány, belevaló csaj voltál, de a mostani Angit épp az ellenkezőjével jellemezném.

– Ó, igen, és mivel magyarázod ezt a jellemzést? – szakította félbe barátnője mondandóját Angelika, cseppet sem leplezve egyre növekvő haragját.

– Hmmm, lássuk csak, talán a rengeteg késői telefon, amikor arra panaszkodsz, hogy Miki még mindig nem jelentkezett, pedig már régóta otthon kellene lennie, és hiába hívod, nem veszi fel, a mobilja kikapcsolva, vajon még a buliban van, vagy mi van, ha becsajozott, sosem tudnád meg. Vagy amikor külföldre megy, és nem jelentkezik egész nap, és a nap végén idegesen hívsz, hogy mi van, ha valami nővel van, végül is úgysem tudnád meg. Vagy a hétvégék, amiket bulizással tölt valahol vidéken a haverjaival, miközben te egész idő alatt azon aggódsz, hogy vajon megcsal-e. Vagy hogy a telefonját állandóan lehalkítja, amikor együtt vagytok és…

– Elég, elég, megértettem. Csak azt nem tudom, te hogyan reagálnád le ezeket a dolgokat az én helyemben. Hiszen nagyon jól tudod, hogy majdnem szétmentünk két évvel ezelőtt Miki kis kalandja miatt. Igen, megbocsátottam neki, és tudom, hogy másképp kellene kezelnem ezeket a helyzeteket, de néha egyszerűen nem megy. Elborul az agyam, képtelen vagyok józanul gondolkodni, és már kombinálok és…

– És ez teljesen normális, drágám. Tudod, hogy te vagy a legjobb barátnőm, és csak azt szeretném, hogy boldog legyél. És ezért nem akarom, hogy elhamarkodd a dolgokat. Vagy legalább csak gondold át alaposan, aludj rá egyet vagy akár többet, mert ez egy igazán komoly döntés, és nem szeretném, hogy csak azért költözz össze Mikivel, mert félsz, hogy vénlány maradsz. – Virág ismét barátnője karjára tette a kezét, és együttérzően rámosolygott. – Csak segíteni próbálok, Angi. Nem akarok beleszólni az életedbe, a döntéseidbe, és főleg nem akarok neked rosszat. Épp ellenkezőleg. Azt akarom, hogy boldog legyél, és nem vagyok biztos benne, hogy Miki mellett az leszel. Illetve, hogy az vagy. Tudom, hogy szereted, de elképzelhető, hogy nem ő neked a nagy ő, akit mindig is kerestél. Csak ezt már lehet, hogy nem tudod beismerni magadnak, mert annyira a rögeszméddé vált a házasság és a gyerek, meg az, hogy vénlányként fogod végezni, hogy most már talán nem is tudsz megfontoltan dönteni. Egyszóval nem vagyok biztos benne, hogy nem kellene-e továbblépned és megkeresned az igazi nagy őt, akire mindig is vártál.

Virág befejezte mondandóját, és félve várta barátnője reakcióját. De nem érkezett válasz. Angelika csak csendben ült és bólogatott.

– Rendben, átgondolom – mondta végül halkan, és még mielőtt Virág bármit is szólni tudott volna, Petra huppant le közéjük.

– Mit gondolsz át, Angi? Miről maradtam le, csajok? – kérdezte, miközben intett a pincérnőnek és gyorsan arcon csókolta a barátnőit.

– Ó, csupán arról, drágám, hogy Miki és én összeköltözünk! És csak azt mondtam éppen Virágnak, hogy át kell még gondolnom, hova teszem majd a rengeteg ruhámat – mondta széles mosollyal az arcán Angelika, majd Virág felé fordult, és diadalittasan megemelte a poharát. – Erre igyunk ma, csajok!

Petra megölelte barátnőjét a remek hír hallatán, és izgatottan csevegni kezdtek, hogy mikor költözik és hogyan kérte meg Miki. De Virág mintha nem is hallotta volna, miről beszélnek. Csak arra tudott gondolni, hogy vajon barátnője tényleg rossz döntést hozott-e, vagy csak ő gondolja úgy, hogy Angelika mással sokkal boldogabb lehetne. Most már csak remélni tudta, hogy ezúttal nem neki lesz igaza.

De Angelika nem gondolta meg magát, sőt, már két héten belül be is költözött Mikihez. Virággal pedig soha többet nem óhajtott beszélni erről a dologról, aki tőle is meglepő módon nagy tapintattal kezelte az ügyet és többé nem is hozta fel a témát. A két lány között azért kialakult némi feszültség ezután, de az idő múlásával az is szertefoszlott, főleg miután Angelika bejelentette az eljegyzést, Virág pedig teljes mértékben támogatta mindenben az esküvővel kapcsolatban. Az addig megszokott telefonhívások és beszélgetések Miki hollétéről és esetleges nőügyeiről elmaradtak, és Virág ezt annak tudta be, hogy Angelika végre megbeszélte a dolgot a fiúval, és örült neki, hogy legalább ebben segíteni tudott. Azt viszont nem is sejtette, hogy barátnője féltékenységi rohamai egyáltalán nem múltak el, csak éppen jobbnak látta nem megosztani senkivel, leginkább barátjával nem. Kivéve azt az estét. Angelika keserűen gondolt vissza az eljegyzésük estéjére.

Miki a szokásos szombat esti buliba ment a barátaival, és úgy volt, hogy Angelika otthon marad, mert egyik barátnője sem ért rá aznap este. Már éppen berendezkedett a kanapén egy jó kis filmnézős estéhez, amikor megszólalt a mobilja.

– Kapd össze magad, húsz perc múlva felveszlek – kiabált bele Virág a telefonba, majd mielőtt még Angelika kifogásokat tudott volna keresgélni, lecsapta a telefont. Ah, nem hiszem el, hogy ez még mindig működik nálam – mormolta magában a lány, és elindult a fürdőszobába. Fél óra múlva Virág már dörömbölt is az ajtón. Pont most nem késik sokat. Jellemző. Beengedte barátnőjét, akin azonnal látszott, hogy eggyel több koktélt ivott a kelleténél.

– Ne is kérdezd… – mondta köszönés helyett Angelikának, és drámaian ledobta magát a kanapéra. – Ez a vakrandi nem nekem való. Már akkor sejtettem, hogy gond lesz, amikor megláttam a srácot, de amikor közölte, hogy neki igazából nincsen semmi terve, és arra gondolt, hogy csak úgy induljunk el valamerre, és közben ismerjük meg egymást, na akkor tudtam, hogy nagy a baj. Most nézz rám! Te közlöd egy ilyen csajjal, hogy nincs vele terved, és csak sétálgatni akarsz több órán át a városon keresztül? Arról már nem is beszélve, hogy én – mutatott végig magán – megadtam a módját és randihoz öltöztem, míg ő úgy nézett ki, mint aki edzeni indul.

Angelika alaposan végigmérte barátnőjét, és el kellett ismernie, hogy fantasztikusan festett. Szűk, sötétkék farmerja és ízlésesen dekoltált szaténblúza remekül kihangsúlyozta csinos alakját, a citromsárga színű felső pedig tökéletesen passzolt napbarnított bőréhez, mézszőke hajához és sötétkék szemeihez.

– Sétáltál már négy órán át tízcentis magas sarkúban valakivel, aki már az első pillanatban nem jött be, és végig csak az járt a fejedben, hogy hogyan rázd le udvariasan? – Angelika együttérzően nézett barátnőjére, de közben nem bírta abbahagyni a vigyorgást, mivel tudta, milyen nehéz lehetett ez Virágnak, akiben egy csepp szégyenérzet sem volt, és simán elsétált egy randiról, ha éppen ahhoz volt kedve. De most nem tehette, mert Miki haverjáról volt szó, és az ő kedvéért megerőltette magát és jó kislány módjára viselkedett, amin barátnője remekül szórakozott, ahogyan elképzelte, amint Virág a tízcentis tűsarkújában egyensúlyozik Budapest macskaköves utcáin. – És ez téged még szórakoztat is? – förmedt rá Virág Angelikára, aki megpróbálta összeszedni magát, amikor nem kellő komolysággal elnézést kért barátnőjétől, aki luxuséttermekben való drága vacsorákhoz szokott, és ezúttal is erre a típusú első randira készült, de nem egészen azt kapta, amire számított.

– Ne haragudj, Viri, de ez a srác annyira meg akart téged ismerni, amióta csak meglátta a képedet… – mutatott Angelika a sarokban lévő könyvespolc felé, aminek a tetején a kedvenc fényképei ízlésesen elrendezve díszelegtek, és az egyik képen a három barátnő mosolygott vissza, középen Petra, a menyasszony, a két szélén pedig Angelika és Virág, a két koszorúslány. – Én mondtam Mikinek, hogy szerintem a srác nem az eseted, de ő állította, hogy sosem lehet tudni, és ne akarjak a boldogságotok útjába állni.

Ekkor Angelika már alig bírta visszatartani a feltörni kívánkozó nevetését, és amint ránézett Virág durcás arcára, ami az előző mondata hallatán mintha már el is színeződött volna a haragtól, végül nem bírta tovább, és hangosan felnevetett. Virág először dühösen belebokszolt a vállába, majd ő is elnevette magát, és hamarosan már a könnyük is folyt a kacagástól.

– Na jól van, jól van – mondta Virág, és fenyegetően nézett barátnőjére. – De most jön a revans. Buliba megyünk, most azonnal, és addig maradunk, ameddig én akarom.

A két lány vidáman indult neki az éjszakának, és hajnalig járták a különböző szórakozóhelyeket, míg végül ott kötöttek ki, ahová Mikiék jártak, mert Virág feltétlenül beszélni akart Mikivel a vakrandiról, és előadni a követeléseit a szörnyű estéért cserébe. Amint beléptek a helyre, ahol, bár sötét volt és alig lehetett hallani a másikat a dübörgő zenétől, Angelika már a bejáratnál kiszúrta barátját és a feltűnő szőkeséget, akit ugyan nem hallott, de láthatólag jól szórakozott Miki társaságában. Egy pillanatra megállt, és messziről nézte őket, ahogyan a lány a barátja vállán pihenteti egyik kezét, majd közelebb hajol, azután pedig együtt nevetgélnek valamin. Az egész olyan meghitt, olyan intim volt, hogy Angelikának elállt a lélegzete és levegőért kapkodott.

– Na, látod őket? – bökte oldalba Virág, aki az este folyamán még több Cosmopolitant ivott, így egyáltalán nem tűnt fel neki, hogy barátnője földbe gyökerezett lábbal figyeli, amint a pasija szemmel láthatólag egy másik nővel flörtöl. – Ah, én asszem, már látom – közölte Virág, és elindult Mikiék felé, majd közéjük vetette magát, és már mondta is a magáét barátnője pasijának, miközben a szőkeség meglepve nézett rá és már éppen reklamálni akart Mikinél, amikor a fiú kapcsolt, és szemével a tömeget pásztázta, hogy Angelika is itt van-e a barátnőjével. Amikor a tekintetük összetalálkozott, tudta, hogy bajban van. Angelika sarkon fordult, és kirohant az utcára. Kifelé menet összeütközött egy sráccal, aki ha nem szorítja meg erősen a lány karját, akkor ki tudja, hova esik.

– Jól vagy? – kérdezte aggódó tekintettel a jóképű idegen, amire a lány csak zavartan bólintott, elnézést kért, és továbbsietett. – Csak óvatosan! – kiabált utána a fiú, de ő csak feltartotta a kezét, és futott tovább. Amikor a következő utcasarokhoz ért, megállt, hogy kifújja magát egy picit.

Pár perccel később ismerős lépteket hallott, de amikor ismét menekülésnek eredt volna, barátja gyengéden, de határozottan megfogta a karját.

– Angi, kérlek, ne fuss el előlem… Teljesen félreérted a helyzetet. Csak egy régi barát – magyarázta Miki komolyan, amire Angelika csak bosszúsan nézett és ingerülten felcsattant.

– Ó, igen, akkor mivel magyarázod, hogy a nyelve majdnem a szádban kötött ki, amikor épp beléptem azon az ajtón?

Érezte, ahogy elfogja a jól ismert pánikroham, már nem is bírt uralkodni magán, és kiabálva kérdezte barátjától.

– Ő az, aki miatt a szombat estéket külön töltjük, miatta maradsz ki annyit? Vagy esetleg van több ilyen „régi barát”, akikkel még osztoznom kell rajtad? – riposztozott, és már érezte is, ahogy egy kövér könnycsepp gördül végig az arcán. Miki ekkor még közelebb lépett, és megpróbálta megölelni barátnőjét, de ő ellökte magától. – Mondd meg őszintén, Miki, mert ha megint félrelépsz, akkor jogom van tudni. Nem csinálhatsz újra hülyét belőlem – szipogta Angelika, és egyenesen barátja szemébe nézett, aki állta a lány tekintetét és rekedt hangon kezdett a vallomásába.

– Nyuszi, te vagy nekem az egyetlen nő az életemben, és azt akarom, hogy ez így is maradjon. Nem akarlak elveszíteni, és veled akarom leélni az életemet. Éppen ezért azt szeretném kérni tőled – itt Miki megállt egy pillanatra, és lassan letérdelt Angelika előtt, kezébe vette barátnője kezét, és úgy folytatta –, Arany Angelika, hozzám jössz feleségül?

A lány pár másodpercig habozott, az erősen ellentmondó érzések kavarogtak benne, a gondolatok pedig csak úgy cikáztak az agyában, de ahogy lenézett a betonon térdepelő barátjára, aki reménykedve nézett vissza rá, először csak bólintott egyet, majd halkan kipréselt magából egy igent.

Később persze mindenkinek úgy mesélte, hogy Mikivel vasárnap délután elmentek sétálni a Margitszigetre, ahol is a fiú egyszer csak letérdelt elé a sétány közepén, és kipattintotta a ékszerdobozt, amiben egy hatalmas gyémántgyűrű csillogott, és úgy kérte, hogy legyen a felesége. Zavarta, hogy hazudnia kellett, főleg a barátnőinek, akiket a tényleges lánykérés után csak két nappal hívott fel a nagy hírrel, hiszen előbb még gyorsan gyűrűt kellett vásárolniuk, hogy hiteles legyen a sztori. Mostanra már annyiszor elmesélte ezt a lánykérést másoknak, hogy már ő is elhitte, hogy valójában így történt, és szinte el is felejtkezett arról az estéről. De ma megint elfogta az ismerős érzés, a féltékenység, a pánikroham, hogy a vőlegényének szeretője van, és egyre idegesebb lett attól, hogy hol van már Miki. Éppen azon gondolkozott, hogy rácsörög, hogy megtudja, merre jár, amikor hallotta, hogy nyílik a bejárati ajtó.

– Nyuszi, itthon vagy? – kiáltott az előszobából Miki. Angelika felugrott a kanapéról, és elindult az előszoba felé, hogy üdvözölje vőlegényét, de nem bírta türtőztetni magát, és azonnal kiszaladt a száján, ahogy megölelte Mikit.

– Hol voltál? Láttam, hogy a kocsid itt áll a parkolóban és…

– Szívem, kérlek, hogy ne kezdd… – mondta Miki fáradtan, és kibontakozott menyasszonya öleléséből, majd egyenesen a lány szemébe nézett. – Csak elmentem inni egy sört Robival, mert tudtam, hogy te ma későn jössz meg, és nem akartam egyedül ülni itthon. Tudod, hogy utálom. Mint ahogyan azt is, ha magyarázkodnom kell, hogy merre jártam, úgyhogy kérlek – zárta le a vitát Miki könyörgő hangon, majd ismét megölelte Angelikát. – Inkább mesélj, megvan a ruha? – kérdezte, miközben észre sem vette, hogy menyasszonya arcán a bizalmatlanság könnycseppje gördül végig.

– Igen, csodaszép – suttogta vőlegénye vállába Angelika, majd erőt vett magán, és mosolyogva nézett Mikire. – Gyere, bújjunk össze egy kicsit, azt hiszem, szükségem van egy kis cirógatásra.

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.com