Copyright © R. Kelényi Angelika

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Barna Gergely

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2016

www.alomgyar.com

ISBN: 978-615-5596-51-3

1.

1541 nyarán fullasztó volt a hőség. Talán fullasztóbb, mint eddig bármikor. Az augusztusi nap felperzselte a vidéket, kiégette a mezőt, forrongó katlanná változtatta a várost. Egy csepp eső nem sok, annyi sem esett már hetek óta. A poros utcákon alig látszott élet, az emberek behúzódtak házaik hűvösébe, hogy átvészeljék a pokoli napokat. A levegőben puskapor és a halál szaga terjengett, Buda felett a kétség és a rémület lett az úr. Szulejmán szultán előhada elzavarta ugyan Habsburg Ferdinánd seregét a falak alól, de most ő vert tábort a határban, s a vár népe nem tudta, melyiktől féljen jobban: a Habsburg ellenségtől, vagy a török baráttól.

A budai palota fényűző lakrészében Izabella királyné, Szapolyai János özvegye nyugtalanul pillantott az előtte mélyen meghajló Péchy Istvánra.

– Illésházy Annát, Illésházy Sándor győri főispán harmadik leányát ajánlom felséged figyelmébe – biccentett tiszteletteljesen az agg férfi a királyné felé. Arcára ezer ráncot gyűrt az élet.

Izabella az öreg katona vállára tette a kezét. Díszes aranybrokát ruhája a férfi lábát érintette, olyan közel állt hozzá. Erősen a szemébe nézett, és a feszültségtől szinte suttogva kérdezte:

– Biztos benne kegyelmed? Egészen bizonyos? Olyan udvarhölgyet akarok, aki meg tudja védeni a fiamat, ha szükséges.

– Anna kisasszonyt erre a feladatra szánták kisgyerek korától – bólintott Péchy. Látszott, hogy jól ismeri az ajánlott személyt. – Művelt nemes hölgy, és, ha szabad megjegyeznem, kivételesen okos, furfangos leány. Harci kiképzést is kapott, így katona módjára üli meg a lovat, késsel, tőrrel kiválóan bánik, emellett ismeri a mérgeket és az ellenmérgeket is. Ha erővel nem bír az ellenféllel, akkor nem rest használni az eszét.

Izabella ellépett az öreg mellől, karba fonta a kezeit, mint aki fázik. Kecses válla megrándult, egy pillanatra riadt kismadárnak tűnt, aztán kihúzta magát. A hatalmas tölgyfa asztalhoz sétált, és egyenes derékkal leült az egyik pazarul faragott, bordó bársonnyal bevont székre. Arca már nem mutatta az iménti félelmet.

– Jól van. Hozassa elém kegyelmed azt a leányt! Sürget az idő, a szultán Óbudán táborozik. Féltem Jánoskát. Ferdinándnak is fájt rá a foga. Ha be tudott volna törni a várba, talán el is raboltatta volna. És Szulejmánban sem bízom jobban.

A férfi meghajolt, szemében egyetértés villant.

– Senkiben sem bízhatunk, asszonyom. Nem mondom, hogy Annuska egy hadsereggel is felveheti a harcot, de az biztos, ő az egyetlen, akire nem gyanakodna senki, hogy nem csupán egyszerű udvarhölgy. Így előnyt szerezhetünk.

– Most elmehet kegyelmed! – bocsátotta el hű szolgáját a királyné. – De mihamarabb látni akarom azt a lányt. Még ma!

Péchy István újra meghajtotta magát, majd kihátrált a teremből. A királyné magánterméből, melybe csak igen keveseknek volt bejárása.

Izabella magára maradt. Egyelőre nem szólította hölgyeit. Nem vágyott társaságra, nem óhajtotta a gondolatait megosztani senkivel. Kétségek mardosták. Tudta, hogy szövetkeznie kell a szultánnal, hisz ha Ferdinánd bejut Budára, az ő hatalmának vége. No és ha Jánoskával történik valami, minden odavész. Ura, I. János végső akarata az volt, hogy az alig háromhetes gyermekét válasszák meg magyar királynak. Ez az esemény nem csoda, hogy felbőszítette Ferdinándot, hisz lábbal tiporta a pár évvel korábbi váradi békét, mely kimondta, hogy János király halála után az ő Habsburg fejére száll a korona.

– Talán van még egy-két napom… – dünnyögte maga elé, és legyezni kezdte az arcát.

Kegyetlenül izzadt a több réteg ruhában. Szinte fulladozott az augusztusi hőségben, és legszívesebben meztelenre vetkőzött volna. Irigyelte azokat a parasztlányokat, akiket akkor látott, amikor egyszer Visegrádra utazott: kigombolták az ingüket, felkötötték a szoknyájukat, és mezítláb gázoltak bele a hideg vizű Dunába, hogy kimossák a szennyesüket. Természetesen nem vágyott rá, hogy mocskos ruhákat sikáljon, de arra nagyon is, hogy hideg folyóvíz nyaldossa a bokáját.

– Zofia! – kiáltott hirtelen.

Az ajtó azonnal nyílt, és belépett az udvarhölgy. Térdet hajtott, majd felnézett Izabellára. Várva a parancsát.

Kizárólag lengyel udvarhölgyekkel vette körül magát. Zofia grófnő volt a kedvence. Jó pillanataiban, amikor még nem nyomta egy ország uralmának felelőssége a vállát, szívesen beszélgetett vele. A férfiakról. Zofia meglehetősen tapasztalt volt e téren, nem tartogatta az ártatlanságát senkinek: már tizenöt évesen odaadta Zsigmond lengyel király egyik csinos apródjának. Magának az öreg királynak is boldogan szolgált, aki egyébként kifejezetten lelkesen okította a szemrevaló, formás, szőke leányt az örömszerzésre…

Izabellának azonban most esze ágában sem volt udvarhölgyével a szerelmeskedésről társalogni, csupán némi enyhülésre vágyott.

– Hozass hideg vizet egy edényben, tiszta gyolcsot és hideg bort! Megfövök ebben a pokoli hőségben! – sóhajtotta, és megsimította verejtékező homlokát. Súlyos, barna hajkoronája húzta a fejbőrét.

A lány elsietett. A királyné az ablakhoz sétált, és lepillantott a hömpölygő Dunára.

Otthon hűvösebb van – gondolta, és felrémlett előtte a krakkói királyi palota képe, mely elmondhatatlanul hiányzott neki. A fényűzés, a tánc, a saját hálóterme, melynek falát gazdagon díszített falikárpit borította. Az oszlopos belső udvar, ahol az apródok egymás lábát taposva szórakoztatták…

Merengéséből kopogás riasztotta. Az ajtó felé kapta a szemét, de nem Zofia előtt nyitotta az őr. Nisovszki Szaniszló lépett be rajta. A magas, lányosan szép arcú, szőke férfi meghajolt, s várta, hogy királynéja beljebb invitálja. Izabella mindig örült, ha megjelent a lengyel nemes, most pedig különösen kellemesen érintette az érkezése, hisz hónapok óta nem látta. Nem is remélte, hogy hívására ilyen gyorsan Budára ér. Mosolyra húzódott a szája, a komor felhőket egy pillanatra el is fújta a kellemes meglepetés felett érzett öröm.

– Hát megjöttél?

– Tudod, királyném, hogy semmi sem tarthat vissza, ha hívsz. Hét ördöggel is megküzdök, hogy teljesítsem az óhajod – lépett közelebb a szép férfi. – Minekutána azonban Roggendorf serege elmenekült, már nem volt nehéz dolgom.

A királyné bólintott. Roggendorf generális vezette Ferdinánd Budát ostromló seregét, melyet a törökök zavartak el. És még mindig kérdéses volt, melyikkel jártak jobban.

– Gyere, gyere, ölelj át! – nyújtotta két karját Szaniszló felé. – Ne légy ennyire szertartásos, hisz nem lát senki. Szükségem van az erős karodra.

A férfi nem tétovázott. Az asszonyhoz ugrott, a karjába kapta, magához szorította, arcát a nyakába temette. Szenvedélyes csókokkal borította a gyöngyökkel díszített hófehér selyeming fölött kivillanó finom bőrt, és magába szívta édes illatát. Izabella hátravetette a fejét, és hagyta, hogy szeretője szája a ruha kivágása felé vándoroljon. Könnyű ujjak tolták lejjebb a szalaggal meghúzott inget a csábítóan domborodó keblek irányába, míg csaknem elérték a szenvedélytől hullámzó halmokat.

– Cssss! – csitította hirtelen a nő, aztán lassan eltolta a felkorbácsolt férfit. – Ne most! Lesz még rá alkalmunk…

Szaniszló hátrébb lépett, öt ujjával beletúrt vállig érő szőke hajába. Nehezen türtőztette magát. Izzó tekintete tovább simogatta a nőt, de a kezét kordában tartotta.

Izabella az egyik székre mutatott, majd ő is leült. Mellkasa még mindig hullámzott a vágytól, de visszafogta magát. Tudta, nem ez a pillanat a legalkalmasabb arra, hogy testük egybeforrjon.

– Zofiát elküldtem borért és hideg vízért. Tüstént visszatér – mosolygott most már nyugodtabban a férfira. – Nem akarom, hogy meglepjen… Majd éjszaka, szerelmem! Ha hónapokat kibírtunk, azt a pár órát még elviseljük valahogy… Atyám jól van-e? – kérdezte aztán megszokásból, de valójában nemigen érdekelte a király egészsége. Gondolatban már máshol járt. Újra rátört a félelem.

– Öreg már… – kezdte Szaniszló. – De látom, valami más foglalkoztat.

– Csak most érkeztél, de bizonyos, hogy már minden hírt hallottál. Szulejmán Óbudán táborozik. Bármikor megérkezhetnek a követei. Rettegek tőle, hogy mit akar cserébe a felszabadításunkért, mi lesz a barátságunk és a segítsége ára. Tudod, hogy a török császár semmit sem ad ingyen… A legjobban mégis az tölt el aggodalommal, hogy túlontúl nagy sereggel jött. Nem kellett volna ennyi ember Roggendorf kiveréséhez, hisz már az előcsapatai megtisztították a környéket. Mi végre hozott egy óriási hadat ide? – Izabella megrázta a fejét, majd felpattant a székről. – És ez a hőség! Nem bírom a meleget.

– A nemes urak mit mondanak? Török Bálint? – kérdezte a férfi, utálattal ejtve a magyar főnemes nevét. Gyűlölte Török Bálintot, mert egyszer a királyné ölebének nevezte, noha Szaniszló egyáltalán nem érezte magát ölebnek. Sokkal inkább a királyné tanácsadójának. Izabella kikérte a véleményét, megbeszélte vele az államügyeket. Persze az urak ennek cseppet sem örültek.

– Ebéd után tanácskozom a magisztrátussal – mondta a királyné. – Az ő védelmük alatt várom meg Szulejmán csauszait. Talán még ma… Pár nyugodt percem van csupán, mielőtt megindul az ördögszekér, és csak az Isten tudja, hová sodor… De gyűlölöm a politikát, de gyűlölöm!

Sóhajtott egy nagyot, és az arcát a kezébe temette.

Ekkor újra döndült egyet a terem hatalmas ajtaja, majd kinyílt a két szárny, és két szolgáló kíséretében belépett rajta Zofia. Az egyik leány egy arannyal díszített mosdótálban vizet, a másik mázas kancsóban bort és egy aranykupát hozott. Az udvarhölgy, kezében a hímzett kendővel, úrnője elé lépett.

Nem lepte meg, hogy Nisovszki Szaniszlót a felséges asszony magántermében találja, hisz nem volt titok, hogy a jóképű úr a királyné szeretője. A palotában mindenki tudott a szenvedélyes viszonyról, s noha sokan helytelenítették – mi több, istentelen léhaságnak tekintették! –, ki merte volna felróni a királynénak a viselkedését? Zofia úgy gondolta, mindenkinek, még a királyoknak is jár a szerelem, és biztos volt benne, hogy Isten nem nézi rossz szemmel, ha egy uralkodó a vágyaira is gondol, nem csak az államügyekre. Egy asszony mellé férfi kell, olyan férfi, aki a szerelmével erőt és nyugalmat ad, nem beszélve az élvezetekről. Ha Isten azt akarta volna, hogy az asszonyok magányosan éljenek, és csak az ájtatossággal töltsék a napjaikat, minek teremtette a férfiakat? Azok sincsenek meg asszony nélkül, és a nők se férfiak nélkül. Az sem lehet a véletlen műve, hogy a szerelmeskedést a nők is vágyják, élvezik, hisz ha az Úr nem akarta volna, hogy a nők szeressék a testi szerelmet, akkor úgy alkotja meg őket, hogy az egy szemernyit se legyen kellemes a számukra. S az Úr tudja, mit csinál. Ezt a gondolatot Zofia annyira helyénvalónak találta, hogy nem is kötött csomót az alsószoknyájára, és nem állt be a fanyalgó öreg udvarhölgyek sorába, akik szidták a királynét. Hisz mit tehet arról szegény, hogy a hites ura, János király hirtelen meghalt? Nisovszki Szaniszló pedig igazán remek férfi, nem csodálta hát, hogy a királyné maga mellett tartja.

– Felség! – hajtotta meg a térdét úrnője előtt, és felé nyújtotta a keszkenőt.

Izabella nem vette át, inkább a szeretőjére pillantott.

– Elengedlek, Szaniszló. Gondolom, megszabadulnál az út porától, és pihennél is egy keveset.

A férfi mentében vetett egy pillantást a kendővel ácsorgó Zofiára, aztán elhagyta a királyné termét.

– Menj, Zofia, vizezd be a kendőt, és hűtsd le nyakamat! – parancsolta Izabella a lánynak, aki térült-fordult, s már törölgette is a felséges nyakat, épp ott, ahol alig pár perce még égő csókok érintették.

2.

Anna lógott. Lábait átvetette egy öreg barackfa göcsörtös ágán, s fejjel lefelé függött, mint egy érett gyümölcs. Izmos combjai megfeszültek a szűk, fekete nadrágban, ingét csak egy széles öv és a jóisten tartotta keskeny derekán. Nem gondolt arra, hogy mi történik, ha a bőrpánt esetleg elengedi magát, és a gyolcsing a nyakában köt ki, hiszen úgysem volt ott senki rajta és Emília nővéren kívül. Hosszú, aranybarna haja a földet söpörte, miközben a mellette álló magas, csontos, idősebb nő számolt. Anna minden ütemre felemelte a felsőtestét, majd a következőre visszaengedte.

– Egy-kettő, egy-kettő! – csattant a nővér hangja. – Egy… kettő – folytatta úgy, hogy a két ütem között meglehetősen hosszú szünetet tartott. Anna mérgesen felé fordított a szemét.

– Nővérem! Ha ennél lassabban számolsz, szétszakad a hasam – morogta, de az asszony által megadott ritmust azért betartotta. Tudta, hogy a gyakorlatnak lassan vége, Emília minden alkalommal kihasználta az utolsó csepp erejét is, azért lassítja a ritmust, hogy még nagyobb erőt kelljen kifejtenie.

– Kész – szólt a nyakig szürke vászonruhába öltözött nő, és fején megigazította fehér főkötőjét. Úgy nézett ki, mint egy szigorú apáca. – Lejöhetsz!

Anna még utoljára felemelte a felsőtestét, megkapaszkodott a faágban, és fellendült ülő helyzetbe. Letépett egy barackot, majd jóízűen beleharapott.

– Szomjan halok – mondta teli szájjal.

– Akkor gyere le, és úri kisasszony módjára igyál pohárból! Olyan vagy, mint egy vásott kölyök! – korholta Emília, de a hangjában mosoly bujkált.

A lány ruganyosan leugrott a fáról, és bolondozva meghajolt.

– Igenis, nővérem.

– Na, menj, mára elég volt a gyakorlatozásból! Holnap azonban a vívással kell foglalkoznunk, mert az utóbbi időben elhanyagoltuk.

Anna meghajtotta a térdét és a fejét, majd megfordult, és gyors léptekkel a számára fenntartott lak felé vette az irányt. A hatalmas, zöldellő, virágzó zárt kertben egy tágas, háromemeletes épület, egy kápolna, és több kisebb házikó kapott helyet, melyek összeépültek. A lakrészeket csak egy-egy fal választotta el egymástól, egységet alkottak, így nyugodt, biztonságos otthont nyújtottak az ott élő harminc nőnek. Most azonban kihaltnak tűnt minden. Anna tisztában volt vele, hogy ez csupán látszat: a begina-ház lakói mind a saját elfoglaltságukat végzik. Ki könyvet másol, ki imádkozik, ki éppúgy testedzést végez, mint ő, ki főzetet készít. Mindenkinek megvolt a maga feladata ebben a közösségben, senki nem lustálkodott.

A hétköznapi emberek persze azt gondolták, a hölgyek mást sem tesznek egész nap, mint ájtatoskodnak, sétálgatnak és unatkoznak, ugyanis a begina közösségek valójában azoknak a nemes lányoknak az utolsó mentsvárai voltak, akiknek nem sikerült férjhez menniük. Márpedig sokan jártak ebben a cipőben, hisz a háborúkban rengeteg férfi meghalt, így a leányok egy részének nem jutott kérő. A pártában maradt hölgyek előtt attól fogva csak két járható út állt: a beginaság vagy a zárdába vonulás. Kétkezi munkát nem végezhettek. A kolostorok viszont megteltek, nem volt hely új novíciáknak. Így azok, akiknek sem házasodni, sem apácaruhát ölteni nem sikerült, bevonultak valamelyik begina-házba, ahol akár életük végéig lakhattak. Azonban, ha később meggondolták magukat, bármikor visszatérhettek a világi életbe. Az egyszerű beginák valóban olyan ájtatosan töltötték a mindennapjaikat, ahogy a köznép hitte: imádkoztak, istápolták a szegényeket, ápolták a betegeket.

Országszerte számos ilyen ház működött a kellemetlen sorsú hölgyek számára, de az óbudai közösség tagjai egytől egyig különleges asszonyok voltak: felesküdve Isten és a királyné szolgálatára. Noha az itt élők éltének egy részét szintén az imádkozás töltötte ki, azon túl nagyon is furcsa, a külvilág számára titkos és elképzelhetetlen tevékenységet végeztek.

Annában felidéződött az a nap, amikor megtudta, hogy ide kerül. Atyja dolgozószobájában állt, és tisztelettudó arccal, nyugodtan hagyta, hogy a hatalmas ablakokon beáramló napfény az arcát égesse. Nem húzódott arrébb, hogy árnyékba kerüljön – tejfehér bőrű nővéreivel ellentétben ő szerette a napot. Nemegyszer találtak rá a mezőn, ahogy a fűben feküdt lehunyt szemmel, és süttette magát. Édesanyja gyakran megfeddte ezért a szórakozásáért. Azt mondta, olyan lesz a bőre, mint egy parasztlánynak, már így is tiszta szeplő az orra körül. De Annát egyáltalán nem zavarta, hogy nem úrimód sápadt az arca, és az sem, hogy a szél összekuszálja a haját. Ahogy az sem, hogy a ruhája folyton poros, vagy beletörik a fű. Senki nem tudta, hogy mit csinál ilyenkor. Miért fekszik a réten fűszálat rágcsálva, csukott szemmel.

Gondolkodott. Persze nem azon, amin a korabeli lányok többsége. Ő inkább a felhők játékát figyelve azon törte a fejét, hogyan viccelhetné meg bátyjait, akik testi fölényüket kihasználva mindig igyekeztek legyőzni. Együtt tanult velük, együtt lovagoltak, a bajvívást is együtt gyakorolták, és eleinte többnyire vesztett. Aztán szép lassan fölébük kerekedett. De amíg nem tudta őket erővel leküzdeni, addig annyi borsot tört az orruk alá, amennyit csak tudott…

Édesapja az ablakon át a kertet fürkészte. Egy darabig nem szólt, nem is fordult meg. Anna türelmesen várt, és bámulta a széles, erős hátat, majd a fehérre festett mennyezetre nézett, mert lassan elunta magát a nagy ácsorgásban. A férfi lassan fordult felé, kék szemeiben még csillogott a nap fénye, de a lány látta, hogy komoly dolgokról fog beszélni. Ilyenkor úgy tűnt, az arcát több ránc barázdálja, mint egyébként.

– Az óbudai begina-ház nem olyan, mint a többi – kezdte. – Itt nem világtól elvonult, jámbor asszonyok élnek, hanem művelt, mindenféle tudományban jártas nők, akik között igazi harcosokat is találhatsz. Akik értenek a bajvíváshoz, a közelharchoz, a mérgekhez, a gyógyításhoz. Van közöttük, aki a füvek tudora, s van, aki a cselszövés mestere. Társaságuk, a Sorores, vagy egyszerűen a Nővérek, keresztény, ugyanakkor világi szervezet. Kizárólag nőket fogad be és képez ki arra, hogy a mindenkori uralkodót és családját, leginkább a királynét, úgy óvhassa meg, hogy arról néhány beavatotton kívül soha senki ne szerezhessen tudomást. A szervezet tagjai azért élnek egy begina-házban, mert itt tökéletesen fedve maradnak a kíváncsi tekintetek elől. A hölgyeket soha nem hívatják csip-csup ügyek miatt, csakis nagy horderejű bonyodalmak megoldását bízzák rájuk, hogy szervezetük titokban maradhasson… – Illésházy Sándor elhallgatott egy pillantra, talán azért, hogy döbbenten álló lánya feldolgozhassa az elhangzottakat. – Elérkezett az idő, hogy megtudd: a mi családunk az egyik legrégibb beavatott. Az első harcos leányok közé tartozott Illésházy Júlia, akinek atyja a Sororest, vagyis a Nővérek Szövetségét alapító II. András király egyik bizalmas embere volt. Azóta is, ha úgy hozza a sors és az idő, hogy új tagra van szüksége a Társaságnak, az első öt királyhű család leszármazottai adnak egy lánygyermeket… – Illésházy vett egy mély lélegzetet, mielőtt folytatta volna. – És most mi vagyunk soron, Annuska. – Újabb mély lélegzet. – Most már megértheted, miért is bántunk úgy veled, ahogy. Hogy miért kezeltünk másként, mint a nővéreidet… Eljött az idő. Az elkövetkező tizenöt éved az óbudai Nővérekhez köt majd, velük fogsz élni. Ez a szolgálat nagy megtiszteltetés, neked is úgy kell tekintened rá. A családunk büszke arra, hogy az igen kevés beavatott közt lehet, ezért neked is meg kell becsülnöd magadat. A Nővérek bátor vitézeket, tudós férfiakat megszégyenítő tudással rendelkeznek. És te mindezt meg fogod tanulni tőlük. Ez a kötelességed – és ez a sorsod. Szolgáld hűséggel, kötelességtudattal a királynét! Védd meg, ahogy már családunk több leánya is megtette ezt az évtizedek során, és szívj magadba minden tudást, amit csak lehet.

– Igenis, atyám – bólintott engedelmesen a lány, aki megszokta, hogy Illésházy Sándor szava szent. Senki nem mert vitába szállni vele, a gyermekei azt tették, amit parancsolt. A szíve azonban heves kalimpálásba kezdett, a keze megizzadt, ahogy a beszéd közben egyre erősebben szorította ökölbe. Már elfehéredtek az ujjai, de csak szorította, a fájdalmat sem érezte, ahogy a tenyerébe mélyedtek a körmei. Nem mutatta az elhangzottak hallatán rátörő kétségbeesést. Az atyjának nem. Visszafogta szenvedélyes természetét, lesütötte a szemét, hogy édesapja ne lássa benne a riadalmat és a fájdalmat, amiért el kell hagynia az otthonát.

Kisgyerek korától fogva tudta, hogy ő más, mint a többiek. Tisztában volt vele, hogy nem az lesz az egyetlen feladata, hogy férjhez menjen, mint a legtöbb nemes kisasszony, hisz hamarabb tudott lovagolni, mint járni, és jobban verekedett, mint egynémely fiú. Amint ez kiderült, édesapja maga oktatta, úgy, akár a bátyjait. Vívott, birkózott, edzette a testét, élezte az elméjét. Ám csak most értette meg, miért kellett másképp élnie, mint a nővéreinek.

– Készülj, Annuska! Búcsúzz el anyádtól, és állj készen! – riasztotta fel Illésházy hangja gondolataiból. – Péchy Pista bátyád rövidesen megérkezik, s holnap pirkadatkor már indultok is.

Anna felemelte a tekintetét, és dermedten nézett magas, atlétatermetű, őszülő halántékú apjára. Már holnap? – gondolta döbbenten. – Ilyen hamar?

– Siess! – érintette meg a karját gyengéden a férfi, és egy pillanatra az ő tekintete is elgyöngült, de aztán szinte nyomban el is tűnt belőle a nyugtalanság. Az aggódó apa helyett a határozott főispán nézett a lányára. – Menj!

A lány egy kicsit tétovázott, de nem szólt. Amit az édesapja egyszer kimondott, azt soha nem változtatta meg. Az eszével tudta, hogy nem gondolja meg magát, a szíve legmélyén azonban egy kósza pillanatig még reménykedett. Aztán a férfi intett szemével, hogy induljon már.

Anna lehajtotta a fejét, összeszorította a száját, összeszedte magát, és megfordult. Érezte, hogy a szemét elfutják a könnyek, de nem volt képes és nem is akart parancsolni az érzelmeinek. Hatalmas gombócot érzett a torkában. Ezen a napon lett tizenöt éves, s épp születésnapján derül ki, hogy meg kell válnia a családtól!

Amint kilépett a folyosóra, futott az édesanyjához, akit a kertben talált. A gyönyörű, egyenes tartású, karcsú asszony magányosan ült a szomorúfűz mellett álló kis padon, ahol mindig szívesen hímezgetett. Most azonban kezét ölébe ejtve, a távolba révedve üldögélt.

– Anyám! – borult zokogva az ölébe a lány. – Atyám azt mondta, pirkadatkor elvisznek!

Hangja remegett az indulattól, a sírástól fuldokolva rejtette arcát anyja kötényébe. Nádasdy Blanka megsimogatta a haját, aztán két kezébe fogta az arcát, és mélyen a szemébe nézett.

A két egyformán smaragdzöld szempár egymásba fonódott, s nem volt szükségük szavakra. A lány érezte édesanyja fájdalmát, de azt is tudta, nem tehet semmit. Sorsa már kisgyerekként megpecsételődött. Hisz hamar kiderült, hogy gyors az észjárása, szívesebben fut, verekszik a fiútestvéreivel, lovagol vagy tanul, mint hogy a nővéreivel játsszon. Így az anya már évek óta tisztában volt azzal, egyszer eljön a nap, amikor meg kell válni gyermekétől.

– A hazának szüksége van rád, Annuska. Légy rá büszke! – suttogta.

– Mikor jöhetek haza, anyám?

– Nem tudom, Annuska. Nem tudom… – mondta Illésházyné halkan. Újra a távolba tekintett, és átölelte Annát, aki eddig igazi vadóc volt, most azonban ijedt kislányként kapaszkodott belé.

Aznap éjszaka elsírta minden könnyét. Fejét a párnájába nyomva zokogott órákon át, nővérei hiába vigasztalták. Már bánta, hogy nem olyan gyenge és sebezhető, mint a testvérei, már bánta, hogy nem a házasságra készítik fel, hanem valami egészen másra. Valami olyasmire, amiről fogalma sincs, ami ismeretlen számára. Pedig hányszor adott hálát az Úrnak, hogy nem hímezgetéssel, sétálgatással kell a napjait töltenie, hanem élheti a fiúk életét. Ebben a pillanatban azonban sokkal szívesebben lett volna elveszett, törékeny leány, mint a harcos amazonok örököse…

Azóta öt év telt el. Öt hosszú éve élt már a begina-házban. Beilleszkedett, megszokta a napi penzumot, mely nemcsak ájtatosságból, de kemény munkából is állt. Megtanult mindent, amit csak lehetett. Emília nővér felügyelte a testedzést, és a vívást gyakorolta vele. Mária nővértől megtanulta, melyik növény mire való. Zsuzsánna nővér az elméjét pallérozta, verseket szavaltak, útleírásokat, hőstörténeteket olvastak, nyelveket tanultak. Latinul, görögül, németül és franciául már úgy beszélt, mint az anyanyelvén, és újabban a törökök nyelvét és szokásait tanulmányozta, meglehetősen sikeresen.

Ruganyos léptekkel közeledett a házikója felé, melyben ugyan csak egyetlen szoba várta, de az a szoba az övé volt, és az elmúlt időben megszerette, az otthonává vált.

Meglepetten vette észre, hogy a kis lak előtt egy alak várakozik. Ahogy közelebb ért, már ki tudta venni, hogy egy férfi ácsorog az ajtó előtt, aki egyértelműen rá vár. A szíve egyre hevesebben dobogott, és amikor felismerte a látogatóját, a boldogság hullámokban öntötte el.

– Pista bátyám! – rikkantotta, és megszaporázta a lépteit.

– Annuska! – mosolygott az ősz hajú, idős férfi. – Micsoda gyönyörű ifjú hölgy lettél! Bár az öltözéked… nos, hagy némi kívánnivalót maga után.

Anna elpirult.

– Emília nővérrel épp testedzést végeztünk. A barackfáról jövök… – mondta szemlesütve, de aztán zavarát feledve gyorsan megkérdezte: – Mi járatban van kegyelmed? Hazamehetek? Atyám küldte értem?

Péchy István elkomolyodott, és megrázta a fejét.

– Nem, Anna. Nem atyád küldött. Hanem a királyné.

3.

Izabella fel s alá sétált a szobában. Gazdagon redőzött, arannyal átszőtt, csipkével varrt sötétkék selyemruhája suhogott utána. Haján az aranylapokkal díszített hajháló és a drágaköves fejdísz ragyogott az ablakokon beáradó napfényben. Zofia a sarokban ült az egyik faragott, vörös bársonnyal bevont széken. Kezében hímzőkeretet tartott, de nem dolgozott rajta, úrnőjét figyelte.

A királyné időnként végigsimította a homlokát, és az ég felé emelte a tekintetét, mint aki imádkozik. De nem imádkozott. Bosszankodott. Mióta meghalt a király, folyton volt oka a bosszúságra. És ezt nagyrészt Fráter Györgynek köszönhette. Pedig ő volt a tanácsosok közül az egyetlen, akivel az anyanyelvén beszélhetett, hisz korábban pálos szerzetesként élt Lengyelországban. Legfőbb támasza lehetett volna, minden tisztséggel, tudással, kapcsolattal, vagyonnal rendelkezett hozzá. Ő volt elhunyt férje legfőbb tanácsadója, kincstárnok, a váradi püspök és gyermeke gyámja. Izabella számára azonban egy elviselhetetlen, fukar alak, aki nem hagyta, hogy beleszólása legyen az ország pénzügyeibe, illetve a politikába. A politika kevésbé érdekelte, sokkal inkább az, hogy a megszokott módon, fényűzően élhessen, de ennek gyakran vetett gátat a barát.

Most viszont nem a pompás bálok izgatták, hanem a félelmetes szövetséges, Szulejmán szultán megérkezése. Ezt a szövetséget sem ő akarta. Eszében sem volt harcolni Ferdinánd királlyal. Sokkal inkább szeretett volna nyugodtan és felhőtlenül élni, semmint diplomáciai csatározások középpontjában, buta, irányított bábként állni.

– Talán jobb lenne, ha leülne felséged – mondta halkan a szőke lány, hatalmas barna szemeit a királynén tartva. – Nehogy teljesen kifáradjon, mire mennie kell.

– Hol van már György barát? Hol a fenében van már az az átkozott csuhás? – csattant fel az úrnő. Még a lábával is toppantott egyet, nyomatékosítva bosszúságát.

– Nem tudom, felség, de aggódom, hogy kimerül – fújta tovább a magáét Zofia.

– Hagyj már békén, Zofia! Te nem lennél ideges a helyemben? Perceken belül elém járulnak Szulejmán követei, és kiderül, mit vár tőlem a szultán Buda felszabadításáért! – dühöngött tovább Izabella.

Zofia elhallgatott, és lesütötte a szemét. Tudta ő jól, hogy a királyné mennyire aggódik, meg is értette, hiszen nem kevés forgott kockán. Azzal is tisztában volt, hogy nem feszítheti tovább a húrt, mert bár ő volt Izabella kedvence, bizonyos helyzetekben hallgass volt a neve neki is. Talán azért is szerette épp őt a legjobban, mert egyidősek voltak. Mindketten huszonkét esztendősek. Csak míg az egyiknek gondtalan élet jutott, addig a másik máris megtapasztalta az özvegységet és a hatalom súlyát, ami erősen nyomta igencsak fiatal vállát. Egyformán szerették a táncot, a jó bort és a férfiakat, csakhogy Zofia gondolkodás nélkül élvezhette mindezt, Izabellának azonban árgus szemek figyelték a lépéseit – noha ez nem tartotta vissza attól, hogy szeretőt tartson, már a király halálát követő évben…

Hangos kopogással jelezte az őr, hogy látogató érkezett. A két nő odakapta a tekintetét, holott tudták, ki fog belépni a terembe.

– Felség – szólt negédes hangon a köpcös férfi, akinek nemes kelméből készült vörös reverendája a földet söpörte. A vastag, aranyból készült öv megfeszült terjedelmes derekán, nyakában a súlyos kereszt előrelendült, ahogy meghajolt. Kivételes alkalmakkor viselt csak vöröset, többnyire a pálos rend fehér csuháját hordta. Nem véletlenül ragadt rá a „fehér barát” gúnynév.

– Kincstartó úr! – lépett felé izgatottan Izabella. – Megérkeztek?

– Meg, felség – hajtotta meg a fejét újra a férfi. Kövérkés arca fénylett az izzadságtól. – Indulnunk kell a trónterembe.

Izabella nem kedvelte a püspököt. Úgy érezte, Fráter György számára ő csak egy ostoba asszony, akit el kell viselni, de ki lehet kerülni. Akivel el kell hitetni, hogy vannak nála sokkal avatottabb személyek, akik az országot vezetni tudják, ő csak arra való, hogy kiüljön a trónszékre, akár egy szép dísz, de a tényleges hatalmat jobb, ha György barát gyakorolja. Ezt az elméletet természetesen soha senki nem tárta elé, Izabella azonban már nem tartotta magát tehetetlen, döntésképtelen gyermeknek. Sokkal jobban szerette volna a pénzügyeit maga intézni, legalábbis beleszólni abba, mire költsön és mire ne. Igaz, hogy nagyon fiatalon özvegyült meg, s szállt rá ezáltal az uralkodás súlya, és valóban jobban szeretett szórakozni, mint államügyeket megvitatni a főurakkal, mégis úgy gondolta, képes lenne dönteni a diplomáciai ügyekben is, ha már ilyen kellemetlen felelősséget örökölt. Ellenérzéseitől függetlenül elismerte a püspök politikai erejét, éles, fondorlatos eszét. Mára már úgy hitte, számára is üdvösebb, ha együttműködik a baráttal, és nem gördít akadályokat diplomáciai döntései elé. Azt is Fráter György javasolta, hogy Szulejmánt hívják segítségül Ferdinánd ellen, jóllehet ez ügyben nagyon megoszlottak a vélemények, és Izabella sem volt teljes mértékben biztos abban, hogy jobban jár az ország, ha törökbarát, mintha Habsburg-alattvaló. György barát azonban meg akarta tartani a Szapolyai Jánosnak tett ígéretét, miszerint megvédi az országát Ferdinándtól, és megóvja a fiának, hogy Magyarországnak magyar királya legyen. Ezért is akadályozta meg Izabella törekvését, hogy Ferdinánddal szövetkezzen János király halála után. A királyné ellenben még ma is úgy gondolta, hogy sohasem tudhatja az ember, melyik ellenségből lesz egyszer csak barát, és melyik barát válik ellenséggé. Igen szűk a határmezsgye, és könnyen fordul a köpönyeg, ha az érdekek úgy kívánják. Ezért sem árt több vasat tartani a tűzben.

Felkapta festett, Spanyolországból származó selyemlegyezőjét, és hátra sem nézve, határozott léptekkel indult a lakosztályából a trónterem felé. A püspök biccentett Zofia felé. A lány elmosolyodott, és egy huncut hunyorítással válaszolt, mire a barát elvörösödött, és sietős léptekkel követte a királynét. Az udvarhölgy gúnyosan lebiggyesztette az ajkát.

Amikor egyedül maradt, felállt, az ablakhoz sétált, és lepillantott a Dunára. Halkan dúdolni kezdett egy dalocskát, aztán amikor biztos lett benne, hogy Izabella nem fordul vissza, megpördült, és egy belső ajtón keresztül átlépett a királyné hálótermébe. A szoba közepén hatalmas, aranyozott, faragott angyalokkal díszített baldachinos ágy terpeszkedett, melyen a legfinomabb patyolatból készült ágynemű várta a felséges asszonyt. Az ágy mellett, a falon, selyemszállal szőtt kárpit húzódott.

Zofia végigfuttatta a kezét a selymen, és megtalálta az apró, szemmel észrevehetetlen kiemelkedést rajta, melyet megnyomott. Ebben a pillanatban a kárpit kettévált, és felbukkant mögötte egy keskeny, intarziás ajtó. A lány belökte, és átlépett a sötét, szűk folyosóra. Szinte vakon futott végig rajta, majd egy újabb ajtó előtt torpant meg. Háromszor finoman koppintott, majd várt.

Néhány másodperc elteltével az ajtó kinyílt, Zofia pedig hatalmas mosollyal az arcán az ajtóban álló alak karjába vetette magát. A szőke lány és a magas, délceg férfi ajka szenvedélyes csókban forrt össze.

Nem beszéltek. A férfi átölelte Zofia derekát, és szinte erőszakkal rántotta ölébe. Csókolta az ajkát, a nyakát, mellei közé fúrta a fejét, ajka rátapadt a bársonyos bőrre, aztán felemelte a karcsú, apró testet, és továbbra is szó nélkül, az ágy felé vitte. A párnák közé dobta a lányt, aki karjait felé nyújtva várta.

A férfi nem bajlódott a vetkőztetéssel. Felhajtotta a többrétegű ruhát, a meztelen combok közé térdelt, s a mohó kéz akadálytalanul nyomult a lágy öl felé. A lány dereka ívben megfeszült, és mélyen felsóhajtott. Remegett a vágytól, minden tagja izzott, arca kipirult, ajka vérvörös volt az erőszakos csókoktól. A férfi letépte magáról a szűk nadrágot, mely kényelmetlenül feszült ágyékán. Feltárta férfiasságát, és egyetlen erős mozdulattal behatolt a vágytól lüktető testbe. Zofia felsikoltott, lábait szeretője dereka köré fonta, és forró kéjjel fogadta magába.

– Szaniszló…! – nyögte. – Istenem, de hiányoztál…!

A királyné trónterme pompázatosabb volt az összes teremnél, beleértve ebbe a királyi tróntermet is. A vörösmárvány falakat arany és ezüst címerek díszítették, a padlót mázas majolikacsempe borította, a trónszék míves faragványai ragyogtak az aranylapoktól és a drágakövektől. A mennyezetet itáliai mesterek festették szemkápráztatóra.

Amint a királyné bevonult, Magyarország főnemesei földig hajoltak, s csak a felséges asszony intésére egyenesedtek fel. Izabella elfoglalta a helyét a trónszéken, és körülnézett. A nemesek közt állt Török Bálint, a magyar fegyveres erők parancsnoka, Batthyány Orbán, a budai vár parancsnoka, és Werbőczy István, a kancellár is.

A királyné reszketett az idegességtől. Tudta, hogy a hatalmas, kétszárnyú ajtók mögött a török küldöttség sorakozik, csak a bebocsátásra várva. Neki azonban fogalma sem volt arról, mit várhat. Mit üzenhetett a szultán?

Bólintására György barát intett az ajtónállóknak, hogy kinyithatják a bejáratot. Amint kitárult a két hatalmas szárny, megindult a trónterembe a török követség. Színpompás kaftánokban vonultak fel, elöl egy csausz, a már korábbról ismert Ali aga, mögötte legalább húsz hordár, akik nagy, faragott ládákat cipeltek.

Ali aga mély meghajlással köszöntötte a királynét, aki mozdulatlan arccal nézett rájuk. Bólintott, majd a csausz felé pillantott. Az nagy tisztelettel, tekintetét a majolikacsempékre szegezve, latinul szólalt meg:

– A Fényességes Padisah baráti üdvözletét és eme csekély ajándékot küldi Magyarország királynéjának és gyermekének. Biztosítja felségedet barátságáról és pártfogásáról, továbbá köszönetét fejezi ki, hogy ilyen áldozatosan és sikeresen védték meg Buda várát.

Intett a hordároknak, akik terheiket előrehozták, és fedelüket felnyitották, majd újra elhátráltak a trónus elől. A ládák szebbnél szebb nemes kelméket, gyöngyöket és különleges fűszereket rejtettek, melyek törökhon színeit és illatait idézték.

Izabella kőmerev arccal pillantott a kincsekre, majd ismét bólintott. Aztán György baráthoz hajolt, és a fülébe súgta:

– Mondja nagyságod, hogy köszönöm, meg amit gondol…

A püspök kiegyenesedett, majd megköszörülte a torkát.

– A felséges asszony köszönetét fejezi ki Szulejmán szultánnak a pompás ajándékért és a baráti segítségért.

A csausz alázatosan mosolyogva bólogatott.

– Szulejmán szultán hite szerint nem léphet egy asszony házába, azonban nagyon szeretné megismerni, és a két fiának, Bajazid és Szelim hercegeknek is bemutatni János királyt. Ezért kéri a felséges asszonyt, hogy küldje le a gyermeket Buda városa magisztrátusának kíséretében a táborába.

Izabella úgy érezte e szavak hallatán, hogy menten leájul a trónról. Elsápadt, a szeme megrebbent, és segélykérő pillantást vetett György barátra, aztán az urakra. Török Bálint arca elsötétült, és a többi főrend is döbbenten meredt hol a királynéra, hogy Ali agára. Halk mormogás hallatszott, ahogy a főurak egymás közt meglepetésüknek adtak hangot. A szultán tulajdonképpen a Budán tartózkodó összes vezetőt magához hívatta, a csecsemő királlyal együtt.

A csausz láthatta a riadalmat, mert nyomban folytatta, ha lehet, még alázatosabban, még nyájasabban:

– Az urakat azért kéreti a Fényességes Padisah, mert meg kívánja tanácskozni velük Buda és Magyarország jövendő sorsát. És a legjobb, ha minderről egyszerre, egy ülésen tárgyalnak. Felségednek egy szemernyi aggodalomra sincs oka. Szulejmán szultán megígéri, hogy a gyermeket semmi sérelem nem érheti, hisz fiaként szereti, felségedre pedig testvéreként gondol. Úgy látja, hogy amint Bécs városát elfoglalja, annak kormányzását is János kezébe helyezi.

Fráter György látta Izabella kétségbeesését, tudta, a királyné tűrőképessége határára érkezett, ezért gyorsan döntött. Megköszönte a szíves meghívást, és útjára engedte a csauszt.

Miután nagy hajlongás közepette Ali aga elhagyta a tróntermet, az urak felzúdultak, s mint egy haragos méhraj gyűltek a trónus köré. Izabella nem tartotta magát tovább, felugrott a trónszékről, és a püspöknek címezve szavait, magából kikelve kiabálta:

– Eszemben sincs odaküldeni a fiamat!

A kincstartó csitítani próbálta a feldúlt asszonyt, de az csak kiabált, hogy nem, nem és nem, az urak pedig mind egyszerre beszéltek. Rövid idő elteltével Török Bálint felemelte a kezét, s a terem elhalkult.

– Nem tetszik ez nekem, urak! – kezdte. – Mindünket ki akar kéretni a városból. Nem szabad elfogadnunk a meghívást. Ha mind elmegyünk, ki védi meg a várat, ha Szulejmán úgy dönt, megtámadja? Én azt mondom, menjen csak György barát Werbőczy Istvánnal, mi, többiek pedig készüljünk fel a harcra a császár ellen.

Helyeslő morajlás hallatszott, de a teljesen ősz, öreg jogtudós, Werbőczy István csóválta a fejét.

– Nem értem nagyságodat! Még mindig nem bízik a szultánban? Hisz már mondtam: a török császár szava olyan, akár a szentírás. Ha nagyságod vonakodik teljesíteni a baráti kérését, nagy bajt hoz ránk. A szultán sértésként veszi majd a távolmaradásodat, és ez mindnyájunknak csak árthat.

Izabella hol az egyik, hol a másik főúrra nézett. Nem bírta tovább a rá nehezedő terhet, és gyors léptekkel elhagyta a termet. Még hallotta a tanácsosok hangját, ahogy meglepetten morognak hirtelen távozásán, de nem törődött vele. Az árkádos folyosón szinte futott a lakosztálya felé, majd meggondolta magát, és gyermeke lakrésze felé vette az irányt. A fejében zúgtak a török követ szavai, a gyomrát félelem szorította össze. Oda kell adnia a gyermekét? Hogyan tehetné? És ha elrabolják? Ha megölik? Ha túszul ejtik? Ha bármi baja esik?

Szinte őrjöngött a tehetetlenségtől. Tisztában volt vele, ha nem teljesíti a szultán kívánságát, Szulejmán megdühödik. És akkor ki tudja, mire vetemedik! Elképzelhetetlen volt számára, hogy elveszítse a gyermekét. Hogy politikai csatározások áldozata legyen a kisfia, aki még olyan apró, épp csak egyéves múlt, ártatlan, alig élt még. Hogyan gondolhatja azt Werbőczy, hogy odaküldi a farkas táborába?

Benyitott a gyermek szobájába. Jánoska épp délutáni álmát aludta. A két dajka, a királynét látva, felpattant, s Izabella türelmetlen intésére gyors léptekkel elhagyták a helyiséget. Az asszony a kisfiú ágya mellett álló székre roskadt, és arcát a kezébe temette.

Huszonkét esztendős vagyok. Magyarország királynéja, és özvegy. Az urak azt gondolják, csak játékszer a hatalmi harcukban… Apád túl korán hagyott itt, rám testálva a felelősséget. Hiába a három erős gyámod, ők csak a csecsemő királyt látják benned. Egy lehetőséget arra, hogy gyakorolják a hatalmat, hisz te még csak egy kisgyermek vagy. Megszülettél, s én nem azt éreztem, hogy eljött az életembe a szeretet, a nyugalom, hanem azt, hogy te is csak egy újabb eszköz leszel mások játszmáiban. Túl fiatal vagyok, tele gondokkal. Ha úgy döntök, nem engedlek Szulejmán táborába, a szultán küldi a hadseregét. Ha elengedlek, talán soha többé nem látlak…

A kisfiú békésen szunyókált a hófehér párnák között, és semmit nem érzékelt édesanyja vívódásaiból. Izabella megsimogatta puha, szőke haját, és megpróbálta összeszedni magát.

Királyné vagyok, nem mások bábja. Királyné vagyok, akinek hatalom van a kezében. Királyné vagyok, akinek a legfontosabb feladata, hogy országát megvédje és kormányozza. Királyné vagyok, akinek királyt kell nevelnie a fiából, akinek meg kell óvnia a népét, s azt tennie, ami helyes, ami a Magyar Királyságnak a legüdvösebb.

Tudta, hogy ezt kellene éreznie. Tudta, hogy ki kellene húznia magát, és igazi uralkodóként viselkednie, ha már így rendeltetett. De képtelen volt rá. Feleségül ment egy idősödő, erőskezű királyhoz, és azt hitte, hogy éli majd tovább a már megszokott, gondtalan életét. Ehelyett Jánost összesen ha kétszer látta a halála előtt, és a nyakába szakadt egy ország, melyet két oldalról fenyegetnek. Az országgal együtt megkapta a széthúzó, maguk sem tudják, mit akaró főnemeseket, a ravaszdi Fráter Györgyöt, a háborúzást és a politikai cselszövéseket.

János nyilván megbolondult halála előtt, hogy felrúgta a váradi békét, és ezzel háborúba döntötte az országot, hogy akkora súlyt tegyen a vállamra, amit még a sokat megért királyok is nehezen bírnának. Persze amikor megegyezett a Habsburgokkal, nem tudhatta, hogy születik egy fia. Nem is sejtette, hogy megnősül és örököse lesz… Ez is a sunyi barát hibája! Ha nem erőlteti, hogy János vénségére elvegyen egy királylányt, én még mindig boldogan élek Krakkóban, és nem is tudok erről az egész rettenetről. Vagy az is lehet, hogy azóta egy fiatalabb, de legalábbis élő uralkodó felesége lennék…

Megtörölte a homlokát. Érezte, hogy nedves lett a keze a verítéktől, melyet nem a hőség, hanem a jeges félelem váltott ki. Tudta, hogy nem engedheti meg magának a rettegést, azt pedig végképp nem, hogy összeomoljon, és mindent az urakra hagyjon. Nem akart gyenge, irányítható asszony lenni. Ha már úgy hozta a sors, hogy egy ország népe számít rá, akkor igazi uralkodóként kell viselkednie, nem törékeny leányként.

Aztán eszébe jutott a lány. A lány, akit Péchy István ajánlott. Aki képes rá, hogy megvédje. Akit azért kéretett magához, mert balsejtelme támadt. S most tudta, a félelme nem volt alaptalan. Amikor arra kérte hű emberét, hogy a titkos társaságból ajánljon valakit a védelmükre, tisztában volt vele, hogy sokat kockáztat. Nem hívathat egy Nővért a palotába csak azért, mert rossz érzései támadtak, kizárólag akkor, ha sorsdöntő feladatot akar rábízni. Akkor még tartott tőle, ugyanakkor a szíve mélyén remélte is, hogy fölöslegesen kéreti. A mai nap eseményei azonban bebizonyították, hogy nagyobb szüksége van a szolgálataira, mint hitte.

Felállt, lepillantott a gyermekre, nézte pár másodpercig a kipirult kis arcot, az összekuszálódott hajat, majd elhagyta a szobát. Az ajtó előtt várakozó dajkák meghajoltak, amint kilibbent közöttük a folyosóra.

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.com