Karl May

Winnetou aranya

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-832-3

MOBI ISBN 978-963-387-833-0

TARTALOM[*]

HARMADIK FEJEZET
Old Jumble

NEGYEDIK FEJEZET
„Sti-i-poka”

ÖTÖDIK FEJEZET
Hóban

HARMADIK FEJEZET
Old Jumble

Három héttel később Wyoming délkeleti részén a mostani Albany-kerület hegyei között voltunk. Tőlünk északra a Conical Peak, mögötte pedig a Squaw-hegység meredt az égnek. A messze távolból pedig a Rees- és Laramie-Peak csúcsai sötétlettek. Balra a Jelm- és a Sheep-hegylánc gerince tűnt fel a távoli láthatáron, míg ezektől jobbra az Elk-Mountain halvány, alig észrevehető vonalát lehetett sejteni. A nagy kiterjedésű, rendkívül termékeny Laramie-fennsíkon voltunk. Aznapi célunk a Lake Jone volt, melynek partján akartuk az éjszakát eltölteni.

Hogy egy rövid pillantást vessünk vissza, el kell beszélnem, hogy a St. Josephben vásárolt öltönyömet Hillernének adtam át megőrzésre és megbíztam, hogy vegye át és nyugtassa helyettem a St. Louisból befolyó tiszteletdíjakat. Eddigi lovaglásunk nagyon gyors és fárasztó volt, de nem hozott semmi különösebb élményt. Dr. Rosttal meg voltunk elégedve. Testének látszólagos gyengesége és kicsisége mellett kitartó lovasnak bizonyult. Figyelmes, szolgálatkész bajtársnak mutatta magát és túlzott udvariasságán titokban sokat és jól mulattunk. Most is állandóan Mylordnak szólított és igen gyakran kért engedélyt, hogy „egy belső hang mondhasson neki valamit”. Hogy miképpen fogja viselni magát veszélyes helyzetekben, amikor egészen másként kell vigyázni, mint eddig, azt még be kellett várni. Reméltem azonban, hogy akkor sem kell megbánnom, hogy pártoltam kérését Winnetounál, és elkísérhetett bennünket. Meg kell jegyeznem, hogy egy, bár kicsi, de gondosan összeállított gyógyszertárt hordott magánál és egy csomó sebészeti műszert. Lehetségesnek, sőt valószínűnek tartotta, hogy olyan helyzetbe fog kerülni, amikor az orvosságra szükség lesz.

Hogy tulajdonképpeni célunkat elérjük és a sosónokat felkeressük, mindenesetre a Kígyó-folyóig kellett előrehatolnunk, ott kellett megtudnunk, hol találhatjuk fel őket ez idő szerint. Egészen pontosan ismertük ugyan lakhelyeiket, melyek gyakran valóságos falvakból állottak, meglehetősen jól épített faházakkal. Fel kellett azonban tételeznünk, hogy a varjúindiánokkal kilátásban levő háborúra való tekintettel, legalább is a harcosok, nem otthon, hanem valamerre egészen másfelé lesznek.

Délután volt és a Lake Jone-ig még körülbelül kétórányi lovaglás volt hátra. Az úgynevezett indián-nyár időszakában voltunk, mely az időjárás tekintetében csodálatos évszak. Csak a Nyugat sajátsága ez és egyetlen más országban, a földkerekség egyetlen más vidékén sem fordul elő. A Laramie-fennsík kétezer méter magasságban fekszik és mégis olyan enyhe, meleg volt a levegő idefenn, amilyet az ember ebben a magasságban, legfeljebb [...][*] hogy az ember azt hihette, hogy a tágas fennsíkon a végtelenségbe lát.

A fennsík ott, ahol voltunk, meglehetősen magas fűvel van benőve. Ez a körülmény lehetővé tette, hogy a nyomot, mely jobb kéz felől igen éles szögben futott felénk, már igen messziről világosan megláthassuk. Mikor elértük a nyomot, megállottunk és megszemléltük. Rost be akarta bizonyítani, hogy nem egészen hasznavehetetlen bajtárs és így szólt:

- Ezek nem vadállatok voltak. Engedje meg, Mylord, hogy azt mondhassa nékem egy benső hang, hogy emberek lovagoltak erre! Egészen világosan lehet még látni a lónyomokat.

- Well! Hány lovas volt? - kérdeztem mosolyogva.

- Hány? Azt senki sem tudná megmondani.

- Akkor mi, tudniillik Winnetou és én, senkik se vagyunk!

- Miért? Talán meg tudnák mondani a számukat?

- Igen.

- Ez olyan művészet lenne, amit én még csak elképzelni sem tudok.

- Azt elhiszem! Várjon csak egy pillanatig és Winnetou mindjárt megadja a felvilágosítást!

Winnetou ugyanis leszállott, hogy megszámlálja a nyomokat. Most ismét nyeregbe vetette magát és így szólt az ő szűkszavú modorában:

- Öt fehérember - Uff!

Mivel az Uff előtt szünetet tartott, azt következtettem, hogy a csapás gondolkozásra készteti őt. De minthogy tovább lovagolt és egy szót sem szólt többet, csendben maradtam. Csak a csapást figyeltem, gondosabban, mint egyébként tettem volna.

Követtük a csapást, először, mert a mi utunk is erre vezetett, másodszor, mert a vad Nyugaton a legkisebb nyomot sem szabad közönyösen kezelni. Lehetséges ugyanis, hogy olyan emberektől ered, akiknek ellenséges szándékuk van. Kis idő múlva láttuk, hogy az öt lovas közül kettő megállapodott és leszállt a lovakról. Lábuk nyoma nem távozott el a csapástól, követte azt. Azután egy olyan nyomot vettünk észre, amely nem lábtól származott. Mikor lovamat egy pillanatra visszatartottam, hogy megvizsgáljam, Rost megkérdezte:

- Van itt valami néznivaló, Mr. Shatterhand?

- Igen, mégpedig igen fontos dolog.

- Micsoda?

- Az öt lovas közül kettő a másik három nyomát vizsgálgatta és eközben egyikük letérdelt.

- Minek? Semmi okot sem látok rá. Ha valamit tudni akartak, csak meg kellett volna a többieket kérdezni!

- Azt nem tehették meg!

- Miért?

- Mert nem voltak együtt.

- Mit? Micsoda? A kettő nem volt együtt a hárommal? Tehát nem mind az öten lovagoltak együtt?

- Nem.

A hallgatag Winnetou helyeslő pillantást vetett rám, hogy felesleges szavak nélkül is tudassa velem, hogy most már tudhatom, miért tartotta ő ezt a csapást olyan gondolkodóba ejtőnek. Rost tovább kérdezősködött:

- Honnan tudhatja azt olyan biztosan, Mylord? Én meg tudom ugyan különböztetni a csuklyás izmot és harántcsíkostól, de itt nem tudnék magamnak tanácsot adni.

- Csak kissé gondolkozni kell és már meg is oldotta a talányt: Éppen mivel ennek a kettőnek csak meg kellett volna a másik hármat kérdezni, ha tudni akartak valamit, nem lettek volna kénytelenek megállani, leszállni a lóról és megvizsgálni a nyomokat. De hogy mégis ezt tették, azt bizonyítja, hogy nem voltak együtt, hanem csak utánuk lovagoltak. Nézze meg csak a csapást kissé jobban! Itt bal oldalt a fű például már újból csaknem egészen felegyenesedett, míg jobb kéz felől még teljesen le van taposva. Utóbbi nyomok tehát frissebbek, mint amazok. A bal oldali öt, a jobb oldalit pedig csak három órára becsülöm. Eszerint tehát a két lovas két órával később volt itt, mint az első három.

- Most már, hogy figyelmessé tett reá, persze én is látom a különbséget a füvön. Meg fogom ezt a jelet jegyezni magamnak, hogy alkalomadtán én is meg tudjam majd mondani, hogy milyen régi egy csapás!

Mosolyognom kellett. Rost észrevette ezt és megkérdezte:

- Ön nevet, Mylord? Miért?

- Mert ez a meghatározás nem olyan könnyű, mint ahogy Ön azt gondolja, Mr. Rost.

- Nem olyan könnyű? Hm! Csak a füvet kell megnézni!

- Pshaw! Ha csak arról van szó, hogy milyen állapotban van a fű, akkor a dolog mindenesetre meglehetősen egyszerű lenne. De még egészen más dolgokat is figyelembe kell venni.

- Miket?

- Mindenekelőtt az időjárást. Esett-e az eső, vagy sütött-e a nap? Merről fújt a szél? Erős vagy gyenge, száraz vagy nedves volt-e a szél? Azután meg kell nézni, milyen fajta fűvel van dolgunk. Könnyen, vagy nehezen tér-e magához. E tekintetben hosszának vagy rövidségének, az egyes szálak vastagságának, a fű korának, tehát ruganyosságának, kisebb vagy nagyobb törékenységének is nagy hatása van.

- Hagyja abba, Mylord! Hiszen ezek szerint egész sereg dolgot kell ismerni.

- Óh, ez még nem minden!

- Mi van még hátra?

- Milyen nagy volt a teher, mely a fűre nehezedett és mennyi ideig tartott ez a nyomás? Gazdátlan, vagy pedig lovassal bíró lónak a nyomai nem egyformán élesek és világosak, mert az utóbbi terhet visel, azután a nyomok gyors járásnál, vagy lovaglásnál elmosódottabbak, vagyis kevésbé világosak lehetnek. Más esetekben pedig éppen ellenkezőleg kifejezettebbek és erősebbek, mint a lassú menésnél. Lassú járásnál vagy lovaglásnál a láb, vagy a pata hosszabban nyugszik egy helyen, mint a gyors iramnál. Viszont ezzel szemben nagyon is figyelembe kell venni, hogy a gyorsasággal a nyomás ereje is fokozódik. A galappozó ló egészen más erővel lép a földre, mint a lassan lépdelő; valósággal lecsap rá és mivel közben első patáival erősebb és mélyebb nyomot hagy, mint hátsó lábaival, még hosszú idő múlva is meg lehet a nyomok alakjából a járási módot állapítani. De mondhatnék még sok mindent, amit mind figyelembe kell venni.

- Elég, teljesen elég már nekem, Mylord! Belátom, hogy a dolog mégis sokkal nehezebb, mint gondoltam és alig hiszem, hogy hamarosan és könnyedén megtanulhatnám.

- Bizony, a helyes nyomolvasás valóságos tudomány a vad Nyugaton. Tudomány, amiről persze nem írtak tankönyveket és aminek nem állítottak fel tanszéket. Nem minden embernek van meg az a képessége, hogy ebben a tudományban jó eredményeket mutasson fel. Akinek ez nem adatott meg, az csak maradjon otthon, ha nem akar elpusztulni, mert igen gyakran előfordul, - velem is megtörtént már ezerszer - hogy egy csapás helyes megítélésétől igen sok, nem egyszer az élet függ.

- De talán csak nem ettől is?

- Azt most még nem lehet tudni. A lovasok fehérek voltak, tehát nincs indiánokkal dolgunk. Ez bizonyos mértékig megnyugtató. De akadnak olyan fehérek is, kiktől jobban kell félni, mint az ellenséges indiánoktól. Éppen ezért most még semmi okunk sincs, hogy az itt állandóan szükséges óvatosságra fittyet hányjunk. Öt órával ezelőtt három halványarcú lovagolt erre, két órával később két másik jött utánuk. Ezek öten egy társaságot alkotnak, feltétlenül összetartoznak és ezért nagy kérdés, miért nem lovagolt ez a kettő a másik hárommal együtt és miért vált el tőlük?

- Hüm! Engem nem szabad megkérdeznie, mert én nem tudom! De miből meri olyan határozottan következtetni, hogy ezek öten összetartoztak?

- Abból a körülményből, hogy a később jövők olyan alaposan megvizsgálták az előttük lovaglók nyomát.

- Különös! Ebből éppen az ellenkezőjére mernék következtetni.

- Hogy-hogy?

- Nekem azt mondaná egy benső hang: Éppen mivel megvizsgálták a nyomokat, nem tudták, hogy kik azok, akik előttük vannak.

- Ez nem bizonyít mást, minthogy ön nem westman. Ha az ember idegen csapásra bukkan, akkor elolvassa és követi addig, míg változást nem mutat, vagy valami más ok nincs a megállapodásra. De ez a két lovas leszállott és olyan helyen tanulmányozták a nyomot, ahol ez nem adott okot erre a különös figyelemre. Hiszen éppen olyan maradt, amilyen azelőtt volt. Tehát nem olyasmi után kutattak, amit még nem tudtak, hanem csak még egyszer meg akartak arról győződni, hogy ez-e az a nyom, melyet követniök kell. A nyom és ennek folytán a három lovas is, tehát ismerős volt előttük. Valószínűleg csupán azt akarták tudni, milyen nagy a távolság közöttük. Ez a körülmény természetesen újabb kérdést vet fel, ami ránk nézve végtelenül fontos lehet.

- Természetesen! Semmiféle kérdést nem látok, de legkevésbé látom azt az egyetlen egyet, ami abból olyan természetesen következnék, amint ön mondotta!

- Erről meg vagyok győződve! Az a kérdés: Utol akarja-e ez a kettő érni a társait, vagy sem?

- Természetesen utol akarja érni, hiszen összetartoznak!

- Ezt nem lehet ilyen határozottsággal állítani. Ha én arról beszéltem, hogy összetartoznak, az nem zárja még ki a lehetőséget, hogy ez nem a mai napra, hanem egy későbbi időpontra, valami távolabbi útra vonatkozik.

- Ez igen bonyolult dolog nekem! Én ugyan meg tudom különböztetni a csuklyás izmot a...

- A harántcsíkos izomtól, - szakítottam félbe. - De a mostani...

- Bocsánatot, Mylord! - vágott gyorsan a szavamba. - Ezúttal nem a harántcsíkosat, hanem az elülső, nagy, rovátkosat gondoltam; de mind a hárman a váll- és kulcscsont izomcsoportjához tartoznak. Ezekhez még csak az emelőt számíthatom, melyet türelmesnek is neveznek, a kis, elülső, rovátkosat és a musculus subclaveust.

- Jó, számítsa hozzá még ezt a hármat, akkor összesen hat lesz! De most nyugodtan rajtahagyhatjuk a vállon és a kulcscsonton ezeket az izmokat és foglalkozzunk inkább a csapással, ami ránk nézve most mindenesetre fontosabb!

- Well, Mylord! A legnagyobb figyelemmel kísérem szavait, mert ez a nyom egész eddigi lovaglásunk alatt az első, ami annyira leköti az ön figyelmét.

- Engem mindenekelőtt az a két kérdés foglalkoztat: Miért maradt hátra a két lovas, és utol akarja-e érni a másik hármat vagy sem? A lovaglás célja mind a két csoportnál bizonyára ugyanaz; úgy látszik azonban, hogy a két hátramaradottnak valamilyen szándéka van, amit titokban akarnak tartani; azért váltak el tőlük, hogy ezt a szándékukat megbeszélhessék, anélkül, hogy megzavarják, vagy amazok kihallgassák őket. A viszonyok között, melyek itt a vad Nyugaton uralkodnak, száz esetből kilencvenszer fel lehet tenni, hogy ilyen gondosan titokban tartott szándék nem jó, hanem gonosz. A három lovasnak tehát oka volna óvakodni a kettőtől. Ez az, amit nekem ezek a nyomok mondanak.

- Mylord, az ön éleslátása csodálatraméltó! Be kell vallanom, hogy én sohasem jutottam volna ezekre a gondolatokra és következtetésekre!

- Pshaw! Nemcsak az éleslátás hozott ezekre a következtetésekre, hanem még valami, amire azonban nincs találó kifejezés. A westmannak ugyanis lassacskán, úgy mondhatnám, kifejlődik a hatodik érzéke, amire éppen úgy rábízhatja magát, mint öt valódi érzékére. Ez egy bizonyos faja a szellemi látásnak, vagy hallásnak, egy titokzatos módja a megfigyelésnek, mely független a fény- vagy a hanghullámoktól. Sejtelmi vagy megérzési érzéknek lehetne nevezni, ha a megérzés és a sejtelem nem lenne olyan bizonytalan valami. Ez a hatodik érzék ellenben éppen olyan biztonsággal találja el az igazat, mint ahogy a szem meglátja az előtte lévő tárgyat. A westmannak éppen úgy kell ezt az érzékét lassacskán begyakorolnia, mint ahogy a gyermek csak hosszas gyakorlat után képes az érzékeit használni; de azután, ha egyszer megtanulta, olyan nyugodtan rábízhatja magát, mint a szemére, vagy a fülére; sőt bizony nem ritkán előfordul, hogy ez a döntő, ha az események látszólag ellentmondanak egymásnak. Egyetlen emberben sem fejlődött ki ez az érzék olyan élesen és olyan mértékben, mint Winnetouban. Bizonyára én sem vagyok újonc, de voltak esetek, melyekben még én is a legnagyobb mértékben csodálkoztam azon a biztonságon, amellyel olyan eseményeket jósolt előre, amire én összes éleslátásommal sem jöttem volna rá. Ezek a jóslatok mindig olyan pontosan teljesültek, mintha ő az összes erre vonatkozó, még a jövőben rejlő viszonyokat a szemeivel egészen világosan látta volna. Ha nekem ugyancsak nem volna meg ez az érzékem, akkor valószínűleg néha napján kísértésbe estem volna, hogy őt azok közé az emberek közé sorozzam, akiknek megvan az úgynevezett „második arc” adománya. De látja, hogy mennyire elénk került. Siessünk, hogy ismét utolérhessük! Az a sejtelmem, hogy ma a Lake Jone mellett nem maradunk olyan tétlenek, mint eddigi nyugvóhelyeinken voltunk.

- Csak nem gondol valami veszélyre, Mylord?

- Nem. Aki mellett Winnetou van, az apacsok főnöke, annak sok minden gyerekjátékká válik, ami különben veszélyes lenne. Egy érdekes, igazi vadnyugati mulatságban lesz részünk, ennyi az egész. Jerünk, Mr. Rost!

Megsarkantyúztuk lovainkat, hogy utolérjük Winnetout, aki megtartotta gyors iramát és így jóval megelőzött bennünket, azután követtük a nyomot, amely egyenesen a Lake Jonehoz tartott, de egyszerre csak kettévált. Három ló az eddigi irányban haladt tovább, kettő pedig jobb felé tért le. Winnetou gondolkozás nélkül az utóbbi csapáson lovagolt tovább. Ennek okát nem tudta Rost megmagyarázni magának, tehát megkérdezte tőlem.

- Miért nem lovagolunk egyenes irányban tovább. Mr. Shatterhand? Hiszen ezek az újabb nyomok nem vezetnek a tóhoz, ahová készülünk!

- De oda vezetnek - feleltem.

- Valóban? Pedig eltérnek az iránytól!

- Csak egyelőre. Később a két csapás össze fog találkozni. Winnetou azonnal kész volt a számításával, mihelyst meglátta, hogy szétválnak a nyomok. Gyanítja, hogy mire gondol?

- Nem. Olyan gyanútlan vagyok, mint egy gyerek.

- Mindkét csapat a tóhoz igyekszik, de a második egyelőre nem akarja mutatni magát a többiek előtt, mert valószínűleg az a szándéka, hogy kihallgassa őket.

- Hüm! Az apacs tehát mindentudó?

- Ha ő az, akkor én is az vagyok, mert én ugyanezt gondolom. Az eredmény meg fogja mutatni, hogy igazunk van. Más oka nem is lehetne ennek az elválásnak.

- De hát nem volna akkor nekünk is arra okunk, hogy az első csapatot kilessük?

- Mindenesetre. De sokkal fontosabb, hogy megtudjuk, micsoda oka lehet ennek a két embernek, hogy titokban kihallgasson olyan személyeket, akik hozzájuk tartoznak. Itt van a bizonyítéka, hogy igaz az, amit az előbb mondtam önnek: valami van a begyükben, amit három társuk közül valakinek, vagy egyiknek sem szabad megtudni. De ha emberek, akiknek közösen kell viselniök a Nyugat veszélyeit, titkolóznak egymás előtt, akkor hiányzik a viszonyukból az éppen itt annyira szükséges nyíltság. Előre látható, hogy össze fogunk találkozni ezzel az öt emberrel és azért szükséges, hogy mindenekelőtt rájöjjünk a titkolózók terveire. Egyelőre tehát utánuk lovagolunk, hogy az ujjaikra koppintsunk, ha szükséges. Azon a ösvényen, amerre Winnetou és Old Shatterhand lovagol, nem történhetnek aljasságok!

- Akkor esetleg ellenségeskedés is törhet ki közöttük?

- Igen.

- Végtelenül érdekes! Most már örülök, hogy erre a csapásra bukkantunk!

- Valószínűleg lesz a három lovas között is valaki, aki éppen úgy, vagy még jobban örülhet annak, mint ön. Nagyon hamar meg fogjuk ezt tudni, mert még csak egy félórát kell lovagolnunk, hogy elérjük a tavat.

Ez a jövendölés igaznak is bizonyult, mert még le sem telt a jelzett idő, midőn tőlünk délnyugatra egy sötét vonalat pillantottunk meg a láthatáron, ami a tavat köröskörül szegélyező erdőt jelezte. Ahelyett, hogy tovább követné a csapást, Winnetou letért arról, hogy még jobban jobbféle kanyarodjék. Rost nem tudta felfogni az annyira kézenfekvő okot és megkérdezte tőlem. Nem vagyok barátja a sok felesleges beszédnek és valahányszor Winnetouval egyedül voltam, éppen olyan hallgatagon viselkedtem, mint ő; de egy újoncot, amilyen Rost volt, tanítani kell és mivel az oktató szerepe ez egyszer rám jutott, nem vonhattam ki magamat alóla. Megadtam tehát a kívánt felvilágosítást:

- Azok hárman arra lovagoltak, hogy a tavat a déli oldalán közelítsék meg. A másik kettő tovább jobbra, tehát északabbra lovagolt, hogy olyan helyen érjék el a tavat, ahol három társuk nem láthatja meg őket. Innen akarnak majd a közelükbe kúszni. Mivel mi őket éppen úgy meg akarjuk lesni, mint ők társaikat, nekünk sem szabad magunkat mutogatnunk. Azért térünk le a csapásukról, hogy még északabbra érjük el a vizet. Mindjárt meg fogja látni, hogy Winnetou galoppozni kezd.

- Mire jó ez?

- Mert a galoppozó ló gyorsabban mozog és jobban elnyúlik a földön, tehát a távolból nem lehet olyan könnyen meglátni, mint egy lassan poroszkálót. Azonkívül az időtartam is rövidebb lesz, ami alatt bennünket észrevehetnek.

- De hiszen az a kettő egyáltalában nem látható és nem figyelhet meg, annyira délre vannak tőlünk!

- Tulajdonképpen egészen igaza van, de az óvatos westmannak mindenféle eshetőséggel számolnia kell. Ha ők olyan óvatosak, amilyenek mi lennénk az ő helyükben, akkor jó darabon átkutatják az erdőt, hogy meggyőződhessenek nincs-e valaki a közelükben, tehát biztonságban vannak-e. Eközben olyan messzire eljuthatnak északra, hogy észrevehetnék közeledésünket, ha mi nem lennénk olyan okosak, hogy kellőképpen kikerüljük őket.

- Nagyon szép. Meg fogjuk tehát látni, hogy tényleg galoppozni fog-e!

Alig ejtette ki Rost ezeket a szavakat, amiket Winnetou nem is hallhatott, az apacs máris bátorító nyelvcsattintással felszólította lovát, amely azonnal galoppban vágtatni kezdett. Mi természetesen ugyanolyan tempóban követtük.

A tavat környező erdő bokorcsápját nyújtotta ki felénk. Emögött megállapodtunk és leszállottunk lovainkról. Az a hely, ahová jutottunk, talán egy angol mérföldnyire lehetett onnan, ahol a két lovast sejtettük. Winnetou szabaddá tette a lova száját, hogy legelhessen és így szólt:

- Fehér testvéreim várjanak itt rám!

E szavak után eltűnt a bozótban, miután ezüst puskáját levette válláról és átadta nekem.

- Hová akar menni? - kérdé Rost.

- Meg akarja keresni azokat az embereket, akiket meg fogunk figyelni.

- Miért nem viszi fegyverét magával?

- Mert az csak akadályozná őt. Lehetséges, hogy igen messze kell másznia a bozótban, és ekkor természetesen útjában lenne egy hosszú fegyver.

- Mi mit fogunk ezalatt csinálni?

- Leülünk és várunk. Igen könnyen eltelhetik egy óra is, míg visszatér. Lássa el a lovakat és tegye magát kényelembe. Én azalatt körülnézek, hogy nincs-e valaki a közelben.

Gondosan átkutattam az erdő szélét, de semmi jelét sem láttam valamely emberi lény jelenlétének. Visszatértem tehát hozzá. A napot nem láthattuk, mert eltakarta a körülöttünk elterülő erdő. De majdnem a láthatáron állhatott. Tehát körülbelül fél óra múlva volt az alkonyat várható.

Az árnyék mind hosszabb és hosszabb lett, míg végre a fák hegyei egészen elterültek a keleti fennsíkon. Erre rohamosan sötétedni kezdett. Az apacs éppen akkor tért vissza, mikor a világosság tűnőfélben volt. Felült lovára és anélkül, hogy kinyitotta volna száját, déli irányban lovagolt az erdő mentén. Mi követtük. Rost kíváncsi lett. Nagyon szerette volna tudni, hogy Winnetou elérte-e célját. Nem mert azonban kérdésekkel alkalmatlankodni. Én is csendben maradtam, mert tudtam, hogy a főnök beszélni fog, mihelyt szükségesnek fogja látni. Bizonyára megtalálta a keresetteket, mert abból a gondtalanságból, ahogy lovagolt, láthattam, hogy tudja, merre vannak.

Jó negyedóra múlhatott el, mikor leszállott lováról, levette a kantárt, kipányvázta az állatot, majd megszólalt: