Alexandre Dumas

PAMFIL KAPITÁNY

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-806-4

MOBI ISBN 978-963-387-807-1

TARTALOM

I. Fejezet, amelyben az olvasó megismerkedik az íróval és a történet főszereplőivel

II. Fejezet, amelyben megtudjuk, hogyan gyűlölte meg Jakab Tomot egy sárgarépa miatt

III. Fejezet, amelyben megtudjuk, hogyan került Camargo kisasszony István birtokába

IV. Fejezet, amelyben Camargo kisasszony további sorsáról lesz szó

V. Fejezet, amelyből megtudjuk, hogy a Roxelán nevű kereskedelmi brigg parancsnoka, Pamfil kapitány mennyivel több szerencsével vadászott az őserdőben, mint Sándor a mezőn

VI. Fejezet, amely I. Jakab csirkekopasztásával kezdődik és papagájkopasztásával végződik

VII. Fejezet, amelyben Tom egy leányt ölelget és ennek következményei …

VIII. Fejezet, amely arról szól, hogyan ficamította ki Tom egy rendőr csuklóját és miért félt a rend tiszteletreméltó őrétől

IX. Fejezet, amelyben Pamfil kapitány a Roxelán nevű briggen lázadást nyom el és annak következményei

X. Fejezet, amelyben Pamfil kapitány egy bálnát szigetnek néz, kiköt rajta és Fekete Kígyó szolgája lesz

XI. Fejezet, amelyben Pamfil kapitány Öt napig evez a Szt. Lőrinc folyamon és a hatodikon megszökik

XII. Fejezet, amely Pamfil kapitány két mozgalmas éjszakáját mondja el, hogyan telt egyik egy fa tetején, másik egy kunyhóban

XIII. Fejezet, amelyben Pamfil kapitány a Delaware partján Tom anyjával találkozik és ami ebből következik

XIV. Fejezet, amelyben egy lepke emészthetetlen gombostűje átfúrja Jakab belét

XV. Fejezet, amelyben Tóni egy macskát szerez, mert nincsen elég fája és II. Jakab farka lefagy, miután a macska megdöglik

XVI. Fejezet, amelyben Pamfil kapitány az elefántagyarakért fizetendő pálinkát szokott módján szerzi meg

XVII. Fejezet, amelyben Pamfil kapitány az afrikai partokon köt ki, de kénytelen elefántcsont helyett ébenfát átvenni

XVIII. Fejezet, amelyben Pamfil kapitány előnyösen értékesíti Martinique szigeten ébenfáját, pálinkáját a Nagyantillákon és találkozik régi barátjával, Fekete Kígyóval és megveszi birodalmát fél láda pálinkáért

I. fejezet
amelyben az olvasó megismerkedik az íróval és a történet főszereplőivel.

Jó multkorában egy üzlet előtt mentem el, ahova bejáratos vagyok és ahol ismernek. Egy urat láttam benn, csakis angol lehetett. Teknősbékát tartott a kezében, ide-oda forgatta és alkudott rá. Sejtettem, hogy rosszban töri a fejét. Talán levest akar belőle főzni.

Szegény pára megadással tűrte a vizsgálatot, még csak nem is igyekezett a falánk tekintetek elől páncélja alá bujni. Megszántam és elhatároztam, hogy kimentem a bácsi fazekából, amelyben hátsó lábai szinte már benne voltak.

Bementem az üzletbe, odahunyorítottam az elárusítónőnek és kérdeztem: Megvan a teknősbéka, amit rendeltem?

Őnagysága rögtön megértett, kivette az állatot az angol kezéből és az enyémbe csusztatta.

Öné a teknősbéka? kérdezte a meglepett ánglius.

Az elárusítónő kötelességének tartotta, hogy angolul beszéljen és így szólt: Yes, Yes, Mylord, ez az úr tegnap megvenni teknősbéka.

Az úr viszont szép francia kiejtéssel felelt.

Borzasztóan sajnálom, Madame, úgy látom, másik nincs is a számomra.

Holnapra biztosan beszerezni egy! ajánlkozott az elárusítónő.

Holnap?! Hol leszek én már holnap! Minden dolgomat elintéztem, ma este főbelövöm magam. Alászolgája! mondta és távozott.

Szent Isten, gondoltam, ezt jól megcsináltam! Ezt a derék, jóravaló úriembert utolsó jó ebédjétől fosztottam meg. Az elárusítónővel együtt kirohantunk az ajtón, kerestük, kiabáltunk utána. De Mylord már nem volt sehol, eltűnt az utca forgatagában.

Furdalt a lelkiismeret. Az állatot megmentettem, jó voltam hozzá, az emberhez meg kegyetlen. Igazán furcsa az élet. Ami az egyiknek jó, a másiknak rossz. Most már nem tehettem egyebet, fizettem és hazavittem a teknősbékát lakásomba, a harmadik emeletre. Otthon letettem a szőnyegre. A legközönségesebb édesvízi vagy mocsári teknősbéka volt. De kitűnt, hogy ebből a fajtából mégis nem mindennapi példány.

Alighogy a földön érezte magát, a kandalló felé kezdett rohanni, olyan sebesen, hogy azonnal a Gazella nevet adtam neki, amire minden tekintetben méltónak is mutatkozott.

Minden igyekezetével azon volt, hogy a kandalló rácsán keresztülbujjon és a láng közelébe jusson. Egy jó óra mulva látta csak be, hogy hiába fárad. Lefeküdt tehát aludni, olyan közel a tűzhöz, amennyire csak lehetett és élvezte az 50-55 fokos meleg minden gyönyörét. Ez felkeltette bennem a gyanút, hogy hiába mentettem meg, a sors, úgy látszik, ha nem is megfővésre, de megsülésre szánta. Hogy mennyire igazam volt, az történetem folyamán válik majd bizonyossá.

El kellett mennem hazulról. Gazella testi épségét inasom gondjaira akartam bízni. Behívtam.

Te József, vigyázz az állatra.

Kíváncsian nézegette.

Teknősbéka, ismerem. Elbír egy kocsit.

Tudom, de nehogy eszedbe jusson megpróbálni!

Nem ártana neki. Postakocsi mehetne át rajta, észre sem venné.

Jó, jó, elhiszem, de nem az ilyen aprón. A nagy tengeri teknősbéka, az más.

Á, az nem jelent semmit, erős ez is, mint egy díjbirkózó. Még egy jól megrakott teherkocsi is...

Elég már, elég! Végy neki salátát és csigákat.

Csak nem tüdőbeteg? Volt egy gazdám, az mindig csigalevest evett, mert a tüdejével volt baja, de az nem akadályozta meg abban...

Menekültem inasom bőbeszédűsége elől. A lépcsőn vettem észre, hogy otthon felejtettem a zsebkendőmet. Visszafordultam, benyitottam a szobámba. Ott állt József a teknősbéka hátán, egylábon, teljes súlyával ránehezedve, karjait széttárta, mintha el akarna repülni.

Mit csinálsz, te csirkefogó?

Ugye mondtam? volt a büszke válasz.

Ne lotyogj annyit, adj egy zsebkendőt és hozzá ne nyúlj többé a teknősbékához… Ideadta a zsebkendőt, de újra kezdte a nótát.

Egy vonat mehetne keresztül rajta...

Szöktem. De még a lépcsőn is hallottam József hangját.

Tudom, amit tudok, több mázsa sem...

Szerencsére az utca zaja elnyelte a többit.

Este későn kerültem haza. Amikor a szobámba lépek, valami ropog a talpam alatt. Megint lépek, megint ropog. Azt hittem, tojáson járok. Világosságot gyujtok, szőnyegem tele van csigákkal. József teljesítette parancsomat. Vett salátát, csigát, beletette egy kosárba, Gazellával együtt. Már most nem tudom, mi okozhatta, a szoba melege, vagy a Gazellától való félelem, de az egész csigakaraván nekiindult, kimászott a kosárból. Hogy jó utat tettek már meg, annak ezüstös nyomait ott láttam a szőnyegen, meg a bútorokon.

Gazella szegény nem tudott felmászni a kosár oldalán és ott ült a fenekén. De egynéhány üres csigahéj bizonyságot tett arról, hogy a menekülés még se lehetett annyira gyors, hogy jó egynéhány ne essék mégis áldozatul. Szemlét tartottam a sereg felett, azután szépen összeszedtem őket, visszatettem a kosárba és rájuk csaptam a fedelet. Rövid idő mulva be kellett látnom, hogy nem maradhatok éjszakára egy szobában evvel a menazsériával. Olyan zajt csaptak, mint a zsák dióban egy tucat egér. Nem tudtam volna aludni tőlük. Fogtam az egész pereputtyot és indultam vele ki a konyhába. Útközben azonban eszembe jutott, ha Gazellát kosarában, ebben a teli éléskamrában hagyom, reggelre a gyomorrontásba belepusztul.

Amíg így töprengtem, egyszerre, mint a látomás, lelki szemeim előtt megjelent az a vízzel telt vödör, amelyben a földszinti vendéglős halait szokta tartani. Ennél jobb szállodát még álmodni sem lehetett Gazella részére. Étterméből azonnal ki is vettem és új lakosztályába vittem.

Szobámba érve, azzal a szent meggyőződéssel aludtam el, hogy az életbevágó kérdést nagyszerűen oldottam meg.

Reggel József hahotája ébresztett fel.

Nagyságos uram, hát ez azután jó vicc!

Mi az már megint?

A teknősbéka...

Nyögd már ki!

Hihetetlen, de kimászott a szobából, le a három emeleten és beleült hűsölni a vendéglős halastavába.

Te szamár! Kitalálhattad volna, hogy én vittem le.

Antul jobb! hahotázott még harsányabban.

Dehát mi ezen a mulatságos?

Hogy mi? Hát az, hogy megette a cigányhalat. Egy gyönyörű, másfél kilós cigányhalat.

Menj, hozd ide Gazellát és egy mérleget.

Amíg József odavolt, tájékozódni akartam, vajjon a teknősbéka eszik-e egyáltalában halat? Elővettem egy természetrajz könyvet és a következőket olvastam benne.

»Az édesvízi teknősbéka állóvízben és mocsárban szeret élni. Ha patakba vagy tóba kerül, megtámadja még a nagyobb halakat is, hasukba harap, sebet ejt rajtuk, s amikor elvéreznek, a legnagyobb mohósággal falja fel őket. Nem marad meg más, mint a feje, szálkái és a víz színére felbukkanó úszóhólyagja.« Teringettét, gondoltam, a vendéglősnek igaza lehet!

József már jött is vissza, hozta a vádlottat és a mérleget.

Az ilyen állatnak, kérem szépen, mondta, sokat kell falnia, hogy megtarthassa erejét. Elbírna-e anélkül egy kocsit? A kikötőben a matrózok azért olyan izmosak, mert sok halat esznek.

Félbeszakítottam.

Mennyit nyomott a cigányhal?

Másfél kilót. Kilenc frankot követel a vendéglős.

És Gazella az egészet megette?

Nem maradt meg más, mint a feje, a szálkák és az úszóhólyag.

Kezdtem magam nem jól érezni. A kutyafáját! De másfél kiló mégis csak túlsoknak látszott.

Gazellát a mérlegre tettem; páncéllal együtt egy és egynegyed kilót nyomott. Tehát nem az tűnt ki, hogy Gazella ártatlan a neki tulajdonított gaztettben, hanem, hogy a vendéglős kissé elvetette a sulykot. Ezt azután ő is belátta és beérte a felajánlott öt frank kártérítéssel.

A csigákkal és cigányhalakkal való kalandom új szerzeményemmel szemben érzett lelkesedésemet kissé lehütötte. Véletlenül találkoztam festő barátommal, aki híres volt mint művész, de híres bogarairól is. Pillanatnyilag egész állatseregletet tartott a műtermében; odaígértem neki Gazellát. Barátom láthatólag nagyon örült az ajándéknak.

Ez éjjel Gazella a szobámban aludt. Csigák nem voltak, tehát nyugalom honolt a berkekben. Reggel József, mint rendesen, az ágy előtt levő szőnyeget összesodorta és vitte a nyitott ablakhoz, hogy a port kirázza belőle. Egyszerre nagyot ordít és kihajlik az ablakon, mintha le akarna ugrani.

Mi történt, József? kérdeztem még félálomban.

Jaj, jaj, nagyságos úr, nem vettem észre, hogy a teknősbéka a szőnyegen fekszik és leráztam az utcára.

Hát ez már mégis sok! mondtam és kiugrottam az ágyból.

Node ilyet! vigyorgott most már József. Káposztát eszik odalenn.

Csakugyan, Gazella egy rakás osztrigára esett. Az izgő-mozgó kagylók rugalmassága gyöngítette az esés erejét és Gazellám meglátva a kedvére való csemegét, rögtön reggelihez látott. Meg se kottyant neki a három emelet.

Ugye mondtam! kezdte József a régi nótát. Ugye mondtam! Mialatt eszik, egy gőzös is átmehetne rajta.

Fogd be már a szád! Eriggy és hozd fel!

József ment és én öltözködni kezdtem. Megmosdottam, megberetválkoztam, felöltöztem, de József még nem került vissza. Embergyűrű közepén találtam, mikor leértem. Nagy szóáradattal előadást tartott az esetről.

Fogtam Gazellát, kocsiba ültem, megadtam a címet, öt emeletet másztam és megérkeztem barátom műtermébe. Épen festett.

Egy medve fatuskóval játszott a közelében, egy majom a szék támláján ült és egy ecset szőrszálait húzgálta ki. Befőttes üvegben pedig egy kis létrán béka tanyázott.

Barátomat Istvánnak hívták, a medvét Tomnak, a majmot I. Jakabnak, a béka Camargo kisasszony, a híres táncosnő nevére hallgatott.

II. fejezet
amelyben megtudjuk, hogyan gyűlölte meg Jakab Tomot egy sárgarépa miatt.

Megjelenésem forradalmat idézett elő.

István letette ecsetjét, Tom orrára ejtette a fatuskót és morogva menekült a két ablak között felállított óljába. I. Jakab háta mögé dobta az ecsetet, felkapott egy szalmaszálat és rágicsálni kezdte. Egyik kezével a combját vakargatta és szemeit szenteskedve égnek emelte. Camargo kisasszony a létrán egy fokkal magasabbra hágott. Ez esőt is jelenthetett. Én pedig Gazellát letettem a földre.

Látod, barátom, elhoztam, amit igértem.

Gazella nem volt mindjárt boldog. A kocsirázás zavarta meg talán, de egészen behúzódott páncéljába. Biztosan gondolatait akarta összeszedni és elmélkedni új helyzete fölött. Tisztelt személyéből nem látszott semmi. Később úgylátszik mégis megérezte, hogy szilárd talaj van a lába alatt, biztonság kedvéért két lába kíséretében előbb orrát dugta ki, azután, mintha rúgóra járna, egyszerre jelent meg a két hátsó lába és a farka. Öt perccel később Gazella ismét teljes mértékben Gazella volt.

Egy pillanatig mozdulatlan maradt, csak a fejét lóbálta, mintha tájékozódni akarna. Egyszerre csak szemei megmerevedtek és szaladni kezdett, mintha a mesebeli nyúllal akarna versenyre kelni. Egy sárgarépa feküdt a földön, I. Jakab talpa alatt. Oda igyekezett.

I. Jakab nem sokat törődött ugyan a közeledővel, mégis hamarosan rájött, merre tart a betolakodott jövevény. Aggodalom fogta el, visítani kezdett, fogait vicsorgatta, Gazella pedig csak egyre közeledett. Jakab aggodalma most már kétségbeeséssé fokozódott. Egyik kezével a szék támláját, másikkal az ülését fogta görcsösen, két lábát hátralökte, mint egy kirúgó ló, a széket teljes erejéből rázni kezdte, fintorgott, mindent elkövetett, hogy a közeledő veszélyt elhárítsa és ebédjét megmentse. De Gazellát mindez nem zavarta, csak jött, jött, egyre közelebb. I. Jakab már nem tudta, melyik ősének ajánlja fel lelkét.

Ekkor váratlan segítség érkezett. Tom érkezésemkor visszavonult termeibe, de lassanként megszokta jelenlétemet és épúgy, mint István, meg én, figyelemmel kísérte az eseményeket. Eleinte meglepte az új lakótárs mozgékonysága és növekvő kíváncsisággal figyelte közeledését a sárgarépa felé. Tom is nagy kedvelője volt a sárgarépának, érthető tehát, hogy amikor Gazella már majdnem elérte az értékes csemegét, három lépéssel odacammogott és vastag mancsát egész súlyával rányomta a hátára. Gazella a padlóhoz ütődött és természetesen rögtön eltűnt páncéljában, a most már három személy vágyakozásának tárgyát alkotó répa közelében. Tomot az eltűnés mód nélkül meglepte. Prüszkölve belefujt a lyukakba, felemelte a teknőt, forgatta ide-oda. Azután hanyagul eldobta. Hogyan is gondolhatta, hogy az ilyen skatulya él és mozog. A sárgarépát fogai közé vette és indult vele vissza, a helyére.