Melissa Moretti

Asszony a toronyban

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-890-3

MOBI ISBN 978-963-387-891-0

TARTALOM

Első fejezet: TÜKRÖZŐ FÉNYEK

Második fejezet: HA MEGJÖN A FÉRFI

Harmadik fejezet: SZÉPSÉG ÉS FÁJDALOM

Negyedik fejezet: VÁLTOZÁSOK

Ötödik fejezet: VÁGYAK ÉS ÁLMOK

Hatodik fejezet: A CSÖNDES ÖBÖL

Első fejezet
TÜKRÖZŐ FÉNYEK

Samina szerette a tengert.

Nem volt olyan napszak, amikor ne állt volna ki szívesen a korláthoz. A Torony legfelső szintjén, alig érintésnyire a világító-berendezéstől, körbefutott egy keskeny perem, amit valaha régen az építők vaskorláttal vettek körül. Ez nagyon magasan volt, vagy ötven méterrel a sziklás part fölött. Ha innen lenézett, meredeken a lába alá, a Torony melletti sziklákat láthatta és majdnem mindig azt is, hogyan törtek meg a hullámok a köveken. Hiszen egy évben talán ha három-négy szélcsendes nap volt errefelé, amikor a tenger kisimult, nem hullámzott.

De a legtöbbször hatalmas robajjal jöttek a hullámok, egymás után, és mindig fáradhatatlanul. Mintha valamilyen ősidők óta működő szerkezet mozgatná, a hullámok nem siettek egymás nyakába, de nem is maradtak le egymástól. A szél is hajtotta őket, mégis úgy látszott, mintha maga a tenger, valahonnan a rejtélyes mélységekből mozgatná a saját hátán barázdálódó tarajos hullámokat. A fehér hab újra ás újra szétfröccsent a sziklákon, amelyek a part szélén ugyan kiálltak a vízből, mégis folyton nedvesen csillogtak a rájuk vetődő tajtéktól.

Ilyenkor Samina azt is érezhette volna, hogy minden hullám érkezésekor megrendül a Torony – de ez hamis érzés lett volna. Legalább százharminc év telt el azóta, hogy felépítették ide a kis szigetre, amit előtte sziklából, kőből és földből készült keskeny töltéssel kapcsoltak a szárazföldhöz. A Torony lába már nem emlékezhetett sziget-korára. Csak akkor kezdhették el építeni, amikor már ide tudták hordani a köveket, a cementet, az édesvizet. Samina egyszer látott néhány megsárgult szélű, fekete-fehér, de mesterségesen barnított árnyalatú fotót erről – még szegény Rovan találta valakinél. A képek később elvesztek, de Samina jól emlékezett rájuk. A töltés tetején volt egy ösvény, egyembernyi széles, és azon szamarak hátára kötözve vitték át az építőköveket. Azokat a jellegzetes, kicsit szögletesre faragott termésköveket, amelyek a Torony alsó harmadának falát adják azóta is. Felül már téglákból emelték a másik kétharmadot, ott a falat szépen bevakolták, elsimították. A modernebb időkben aztán fehér-piros csíkosra festették, három fehér, közben két piros, vagy tíz méter széles csík van rajta.

A régi fotókon nagyfülű, kedves állatok baktattak sorban a töltésen, és milyen furcsa, hogy a szigeten akkor még nem volt semmi. Talán csak a Torony alapjait ásták akkortájt. Nem lehetett könnyű munka, hisz jobbára csákányokkal dolgoztak a munkások, és sziklába kellett mélyíteniök az alapokat. Viszont ennek hála, a Torony ma is mozdíthatatlanul áll.

Innen eredt Samina biztonságérzete. Nyugodtan kilépett a félig üveges ajtón. Tudta, hogy a szél azonnal belekap a hajába, sőt, ha elég erős, a testét is a falhoz nyomja. De most viszonylag jó idő volt, a nap is sütött.

Samina ilyenkor szerette nézni a tengert. Az ajtó a szárazföld felőli oldalon nyílt a körerkélyre, ilyenkor hát mindig kénytelen volt szembesülni a kopár hegyoldal látványával. A hegy meredeken emelkedett, és nem csak itt, hanem végig a parton. A termőföld errefelé elég rossz, a parasztok nehezen élnek, és nem gazdagszanak meg. Ha nincs pénzük, amit befektethetnének, nem is vesznek új gépeket, nem újítják fel a házaikat, nincsenek új autóik, gépeik. A gyerekeik is csak ritkán jutnak el városi iskolákba, egyetemre szinte egyikük sem. De azért a mostani gyerekek így is sokat tudnak a világról, hisz rengeteget interneteznek. Samina még egyszer végigsöpörte tekintetével a hegyoldalt. Itt-ott látott néhány teraszt – apró házak fehérlettek, jószerével csak vakító fehér négyszögek, a köves-poros utakon olykor elment egy-egy teherautó. Aki a szárazföldön nem a fennsíkon megy az aszfaltos, jó úton, hanem lemerészkedik ide a meredek lejtőn, annak már itt van dolga, nem másutt. Samina látta a keskeny öblöt is. Valaha – úgy beszélik – kalózok fészkeltek itt. Van annak már sok száz éve, hogy innen indultak ki fürge kis hajóikon, hogy aztán innen nyugatra a szigetek között portyázzanak. Néha nagy zsákmánnyal tértek vissza, olyankor hetekig csak mulattak, patakokban folyt a jóféle hegyvidéki bor. Máskor meg hetekig vitorláztak a szigetek között, és nem jött arra egyetlen kereskedőhajó sem, így aztán üres kézzel tértek haza. És ez még mindig jobb volt, mint amikor nem győzhettek, elverték őket, hadihajó bukkant rájuk, és heves lövöldözés után halottaikat a bárkák fenekére terítve, leszegett fejjel érkeztek haza. Nem volt vidám lövöldözés, az öböl fölött nem szálltak kurjongatások. Csak a szélcsendes, tükörsima vizet ráncolták fel az evezők. A parton mindig összefutottak az asszonyok, a gyerekek, az öregek – vagyis akik itt maradtak, mert nem szállhattak hajóra. Már tudhatták, hogy baj van –a visszatérők csöndje elárulta azt. A feleségek, szeretők, a tenyerüket a szemük fölé téve próbálták kivenni az alakokat a fedélzeten – vajon Ő visszajött, vagy…? Vagy ott fekszik valamelyik bárka fenekén, szeme a kék égre nyílik, de már nem látja?

Samina a Toronyból félig látta az öblöt is. Mögötte a falu házai emelkedtek, a partiak olykor visszatükröződtek a kristálytiszta vízben. Az öbölbe csak a déli szél hatolhatott be, minden más irányból szorosan zárták a felívelő, meredek hegyoldalak. Kora reggel még a nap sem sütött be hozzájuk, a házak félárnyékban világosodtak ki, a nappal ott késve született. Az éjszaka meg hamarább jött el, mert még nem is alkonyodott a tenger fölött, amikor a falut már kezdte ellepni a homály.

A Torony viszont mindig napfényben fürdött. Kora hajnalban, amikor a nap tűhegyhez hasonlatos, éles fénypontja megjelent a láthatár keleti szélén, máris megvilágította a világítótorony tetejét. Ott volt a sárgaréz félkörös búra, amely a világító-berendezést takarta. A nap első sugarai azon állapodtak meg, mintha pihennének egy kicsit, mielőtt tovább rohannak földkörüli útjukon. Később aztán az aranyos sugarak beborították az egész Tornyot, és ahogyan forgott a föld, ahogyan dél lett, majd délután és este – a Torony, amely távolról nézve szinte magából a tengerből nőtt ki, egyre csak élvezhette a fényt, a meleget. A nyári napokban is hűvös volt a méteres, vaskos falak között. Télen tartotta a meleget annak ellenére, hogy odakünn sokszor terjengett a köd, hideg szelek süvítettek, és gyakorta eleredt az eső.

De most nyár volt, és Samina nagyon szerette ezt az évszakot. Tizenhat éve élt a Toronyban, ebből tizet Rovannal. Az utóbbi hat év kicsit furcsa volt, de megszokta azt is. A tompa fájdalom ott lüktetett a lelkében, bár mostanában már egyre ritkábban érezte. „Az idő a legjobb orvos”, szokták mondogatni odaát a faluban is, főleg az öregasszonyok, és éppen most kezdte megérteni Samina, hogy mennyire igaz a mondás. Rovan volt, de már nincs, és ha nem is lehet megbékélni azzal, hogy elment, hát nem kell, hogy annyira fájjon.

Az asszony még egy pillantást vetett a falura. Az idevezető úton semmi sem mozdult. Még csak kora délelőtt van. Turisták, ha jönnek „az ország legdélebbi pontjára”, azaz Rivoli faluba, akkor dél felé ér ide az első autóbusz. Van, hogy napokig nem jönnek, aztán egyszercsak beállítanak egyszerre öt busszal is, pedig az öböl menti parkolóban csak négy busz fér el. Olykor bérelt autókon jönnek külföldiek is, sokféle nyelven beszélnek, csak a helyit nem ismerik. Két étterem van a faluban, de gazdáik sohasem tudhatják reggel, mennyi ételt készítsenek, vagy hogy készítsenek-e egyáltalán? A turisták nagyon kiszámíthatatlanok. Ha a közeli városban, ahol megszálltak, éppen esik az eső, vagy felhős az ég, nem indulnak el a tengerpartra. Akkor egyszerre nem lesz olyan fontos megnézni „az ország legdélebbi pontját”, és ott is a híres régi világítótornyot. Amit csak kívülről figyelhetnek és fotózhatnak. Ott, ahol a töltés elválik a szárazföldtől, magas drótkerítés van, benne kapu, lakattal. A falu polgármesterének van hozzá kulcsa, meg persze Saminának. No és a Tengerfelügyeletnek, amely havonta egyszer küldi ki ellenőrét és szerelőjét, aki általában ugyanaz a személy. Jön, hogy megnézze a világítóberendezést, ellenőrizze és tesztelje a vészrádiót, és elbeszélgessen Saminával. Állítólag azt figyeli az ellenőr, hogy pszichésen rendben van-e a világítótorony őre? Mert hát az egyedüllét furcsa tüneteket produkálhat idővel, mondják. Hiszik. De bár ezen az egész száz kilométeres szakaszon, amely Puerta város tengerfelügyeletéhez tartozik, a tizennégy világítótoronyban itt egyedül szolgál nő – a többiek mind férfiak –, az ellenőr eddig mindent rendben talált. És ha legközelebb jön, megint csak így lesz.

Samina most hátával szinte súrolva a falat, oldalazva lépkedett a fal és a korlát között. Eléje tárult a keleti, távolabbi hegyoldal, amely szintén ugyanolyan meredeken szaladt bele a nagy vízbe, mint ez az itteni. Sőt, mögötte látott több ilyen sziklás, kopár hegyoldalt, ezek egyre távolabb voltak, és ezért egyre halványabbak, zöldeskékek, aztán messzebb már szürkék, végül eltűntek a tengeri párában, valahol messzire. A tenger hullámzott, de ez volt a nyugalmi állapota. Volt szél is, most keleti, ezért Samina éppen a szemébe, arcába kapta. Érezte a vékony ruháján is, hogy hirtelen hűvös lesz, testét most semmi sem védi. De végül is, nyár van, a szél ugyan hűvös, de nem hideg, gondolta. Mégis megkönnyebbült, amikor lassan átjutott a déli, majd a nyugati oldalra, ahol majdnem szélcsend volt – az ő számára.

A tenger végtelenségét itt láthatta igazán. Ameddig ellátott dél felé, csak a csillogás vakította. A nap fénye szétterült, aranyosan izzott a vízfelszín. Arra távolabb a hullámzás már nem látszott, a tenger felülete egységesnek tűnt, szinte tükörsimának.

Samina aztán még egy pillantást vetett nyugat felé. Akkor bukkant ki a Tahat-fok mögül egy fekete pont. Még alig vált el a szürke, meredek hegyoldaltól, amikor az asszony már azt is tudta róla, hogy halászhajó. A szomszéd falu vagy húsz kilométerrel odébb van, köztük a partvonal olyannyira tagolt, hogy ott utat sem építettek soha. Rivoliból fel kell menni a völgyi meredek úton a műútra, és három keskeny völggyel odébb lemenni abba a faluba.

Ha halászhajó, akkor mindjárt megjelenik mögötte még legalább egy vagy kettő, tudta az asszony. Nem sürgette semmi, hát markolta a korlátot – a vasat most melegítette fel a nap – és várt néhány percet. Hamarosan kibukkant még két másik fekete pont is. Együtt haladtak a tengeren dél felé, csak általuk ismert célterületre. Ahol még kifogható halat reméltek. Mind kevesebb a hal, és a halászok itt Rivoliban is más foglalatosság után néznek. Az egykori kalózok utódai közül sokan már a városba költöztek.

Samina majdnem minden délelőtt kijött erre az „erkélyre”, ahogyan ő nevezte – mondott néha „balkont” is – és megnézte a tengert. Volt már olyan, hogy egyszerre három-négy teherhajót is látott, főleg nyugatról igyekeztek kelet felé. Itt kerülik meg a kiugró fokokat, persze tisztes távolságban. Bár Samina tudta már, hogy itt a Rivoli-fok körül elég mély a tenger, harminc méternél sehol sem sekélyebb, és már néhány ölnyire a Tornyot tartó szikláktól. Amikor átvette a világítótorony őrének tisztét, vizsgáznia kellett, nagyon komolyan. Akkor tanulta meg ezeket az adatokat is. És mivel Samina lelkiismeretes volt világéletében, hát ami a munkájával függött össze, azt el sem felejtette.

Most még egy pillantást vetett a Tahat-fok felé – a halászhajók teljes sebességgel mehettek, mert még innen nézve is négyujjnyira eltávolodtak már a hegyoldaltól –, és akkor visszament az ajtóhoz. Bement, becsukta az ajtót, majd az alsó és a felső biztosító acélrudat is a helyére tolta. Bár most jó idő volt, és a szél sem túl erős, tudta már tapasztalatból, hogy bármikor váratlanul megerősödhet a szél. És ha nem lesz itt éppen, a szél, az eső betörhet a világító-berendezések kamrájába is. Ez ott volt középen, ide egy másik, kisebb és keskenyebb ajtó vezetett. Samina minden hajnalban, még napkelte előtt feljött, hogy kikapcsolja a gépet. Árammal működött, amit a faluból kapott, földalatti kábelen jött át a töltésen, és belül a csigalépcső mellett futott fel a vaskos vezeték egy fémcsőben. De ha áramkimaradás van, létezik másik megoldás is.

Ilyenkor délelőtt tisztította és nézte át a gépet, megolajozta a mozgó alkatrészeket. Különösen azt, amelyik a fényszórót forgatja középen, az átlátszó, speciális, törhetetlen üvegkupola alatt. Amikor végzett, megnyugodott – most ezzel semmi dolga estig, akkor viszont be kell kapcsolnia. Nem úgy működik, mint a városi közvilágítás, előre meghatározzák ősszel vagy télen, vagy nyáron, hogy hány óra hány perckor gyulladjon ki, vagy fényérzékelőkre kapcsolják, és amikor kellően besötétedik, akkor kapnak parancsot a szerkezetek, és kapcsolnak be. Itt minden a toronyőrtől függ. Ha már délután fekete felhők jönnek, vihar tör ki, és elsötétedik a levegő, akkor be kell kapcsolni. Ezért van őr, aki nem hagyhatja el a Tornyot. Elméletileg.

…Mert persze a gyakorlatban azért az őr sincsen odaszegezve a Toronyhoz. Igaz, benne lakik, a legalsó két szint a lakása, ahol egy egész család is elférne. Valaha Samina úgy remélte, velük is így lesz. Huszonegy évesen költözött a Toronyba, de nem lett család… Most harminchét.

Tíz óra előtt elindult a faluba.

Végighajtott a félköríves töltésen. Kempingkerékpárjához még Rovan szerelt egy kis kétkerekű kocsit, amire nagyon sok minden fért. Bevásárolni ezzel ment, és mindig áldotta érte Rovant, még ennyi évvel később is. Egyáltalán, hiába múltak az évek, szinte minden Rovanra emlékeztette őt, nap mint nap. Különösen a Torony környékén, ahol tíz évet töltöttek együtt. Csak eleinte volt furcsa, néha Samina hangosan ki is mondta: „egy toronyban lakom”, de aztán hamar megszokta. Ha nem nézett fel, vagy nem gondolt rá, akkor a „ház” csak a két alsó szintet jelentette, és ebben nagyon hasonlított minden más épülethez. Persze kicsit furcsa volt, hogy kör alakú, de azért belül akadt egyenes közfal is. Például, ami a lépcsőt elválasztotta a benti helyiségektől. Az emeleten csak egy hálószobára futotta, minden más lent volt a terméskőfalú, szélesebb részben. A fürdőszoba, a kis konyha, a nappali, meg egy másik egészen kicsi szoba. Azt gyerekszobának szánták – talán már az építők is – nem derült ki. Rovan és Samina sokáig reménykedtek benne, de gyermek csak egyszer született, és csak pár óráig élt.

Azon a délelőttön bekerekezett a faluba, csak pár száz métert tett meg a végül is soha le nem aszfaltozott betonúton. Közben találkozott egy autóval, három-négy turista ült benne. Bizonyára a Toronyhoz igyekeznek. Még az is lehet, hogy majd nyomogatják a csengő gombját, pedig a Tengerfelügyelet a drótkerítésre erősített egy háromnyelvű táblát a kapu mellé. Ezen tudatják a turistákkal, hogy a világítótorony területe nem látogatható. De ezt nem mindenki érti, és van, aki érti, de nem hiszi el. Abban reménykednek, hogy odanyomnak pár eurót a toronyőrnek, és az beengedi őket. A Torony őrét persze szakállas, volt matrózként képzelik el, mogorva vagy vidám, pipás Popeye, aki szolgálatkészen felvezeti őket a csigalépcsőn a Toronyba, és még azt is elmagyarázza, hogyan működik a világítóberendezés… Hát ez nem fog sikerülni, gondolta Samina, amikor az idegenek elporzottak mellette.

A falut régebben megkedvelte már. Rovan sem volt idevalósi, miután letöltötte a katonaidejét, állást keresett, és Puertában, a legközelebbi városban szinte véletlenül tévedt be a Tengerfelügyelethez. Éppen jókor, mert megüresedett egy világítótoronyi állás.

Rovant kedvelték a faluban, érezte és megtapasztalta ezt Samina már az első hónapokban, és tulajdonképpen azóta sem változott a helyzet. Csak most, mivel Rovan már nincs, hát őt kedvelik helyette is.

A szélső házak között gyerekek játszottak, ügyet sem vetve rá. Egy asszony jött a járdán, kosárral a kezében, és majdnem egyszerre köszöntötték egymást:

- Jónapot, Samina!

- Jónapot, Otar asszony!

Ismert majdnem mindenkit. Tizenhat év nagy idő akkor is, ha csak hetente egyszer jött a faluba komolyabb bevásárlásra, és esetleg közben valamiért még egyszer. Kihasználta az időt, és nem sietett. Tudta, ma nem ő fog főzni magának. Megengedte azt a luxust, hogy hetente egyszer, összekötve a „nagybevásárlással”, ebédeljen egy jót a két vendéglő valamelyikében. Ezt is felváltva tette, nehogy valamelyik ismerős vendéglős megsértődjön, hogy csak a konkurenciához jár. Így aztán az egyik héten a „Szarvasban”, a másik héten pedig a „Delfinben” ebédelt, általában csütörtökön. És most is csütörtök volt.

A boltban körbement, telerakta a kosarát, fizetett, kivitte, megrakta a kerékpár „pótkocsijának” ládáját, félig sem lett. De volt még bőven a listáján, visszament hát még egyszer. A kerékpár ott maradt a bolt előtt, benne az árúval – nem kellett féltenie. Rivoliban senki sem lop. Gondosan és lassan vásárolt, alaposan megválogatta, mit vesz. A mosóporok között is hosszan válogatott. Milyen jó, hogy van otthon – a Toronyban – mosógép is! Ez sok munkát levesz a válláról. Bár egyedül volt, és igazán nem élt piszokban, szerette rendszeresen és gyakran mosni a ruháit és fehérneműjét.

Miután a nagyboltban végzett és fizetett, nyeregbe pattant, és áttekert a falu túlsó végére. Mindez persze maximum kétszáz méteres távolságot jelentett, hisz Rivoli igazán nem volt nagy. Ott élt egy öregasszony, akinek kapirgáló tyúkjai voltak, és rendszeresen adott el tojást. Minden csütörtökre félretett Saminának tizenöt darabot „a legszebbekből”. És csakugyan, ezek szép, barnás héjú, egészséges tojások voltak, amiket Samina nagyon szeretett.

Persze ez falu volt, tehát Saminának végig kellett hallgatnia a „hírszolgálat” műsorát is, azaz a néni előadta neki, mi minden történt a legutóbbi csütörtök, az utolsó találkozásuk óta. Ahhoz képest, hogy a faluban még ötszázan sem éltek, minden hát bővelkedett eseményekben – legalábbis az öregasszony vélte így. Ő csakugyan meg is élte ezeket az ügyeket, amelyeket egy városban észre sem vett volna senki, vagy legfeljebb a szomszédok. Szerelmi csalódások, veszekedések, pénzügyek, a falusi vezetés – a polgármester és a két önkormányzati embere – viselt dolgai, a turisták, az éttermesek, a megmaradt pár halász – ha Samina ezt a nőt hallgatta, azt hihette, hogy egy milliós nagyvárosban él, ahol egyre-másra történnek dolgok, és a feljegyzésre méltó nagy események szinte egymást kergetik…

Már közeledett a dél, amikor a harmadik házhoz érkezett. Itt szokta megvenni a zöldségeket. Szerencsére nem pletykálkodtak, hamar végzett. A kis „pótkocsi” kezdett megtelni. Már csak egy helyre ment, a „Delfin” vendéglő mellett friss gyümölcsöket kaphatott. És tudta, ebéd után még elugrik az egyik halász házához, ahol – ha volt fogás – félretesznek neki pár szép halat. Ezért nem akart elmenni most, hogy aztán ott álljon az áru a kerékpárján. Majd mielőtt elindul haza. Otthon aztán gyorsan beteszi a hűtőbe és több napon át lesz mit sütnie. Samina nagyon élvezte azt, hogy egyedül gazdálkodhat, senki sem szól bele az életébe. Nem is vette észre, hogy odakötözte magát a világítótoronyhoz, hogy nem hagyhatja el, legfeljebb nappal, pár órára, és azt is csak akkor, ha szemmel láthatóan tiszta az idő, változást a meteorológia sem jósol. Hiszen naponta legalább kétszer kötelezően kell meghallgatnia az időjárás jelentést. És ha „készül valami”, akkor a weltrini felügyelet külön értesíti őt rádión. Bármikor adásban lehetnek. És ha minden kötél szakad, még ott van a hivatali mobiltelefon, aminek a nappal és az éjszaka minden percében feltöltve, működőképes állapotban kell lennie. Bizony, „a világítótorony nem beteges, vagy hanyag, feledékeny vagy gyáva embereknek való”, szokta mondogatni Samina – többnyire csak önmagának.

Igyekezett nem gondolni a magányra. Talán ezért is ebédelt minden csütörtökön a faluban, hogy ezt a hangtalanul lopakodó, a lelkében nyirkosodó érezést eltávolítsa. Nincs senkije, teljesen egyedül él? A szülei rég meghaltak, jószerével nem is ismerte őket, idegenek nevelték fel intézetben, ennek ellenére még érettségije is lett. Igaz, egyetemre nem járt, de minek is tette volna? Jött Rovan, és minden olyan simának, egyszerűnek, és egyenesnek látszott…

- Jónapot, Samina!

- Jó napot, Morant úr!

Morant, a „Delfin” tulajdonosa már az ajtóban állt. Déli tizenkettő múlott pár perccel, és Samina azt is hihette éppenséggel, hogy a kövérkés, alacsony, kopaszodó és mindig mosolygós férfi egyenesen őt várta. Lehet persze, hogy így volt. Mert hát csütörtök volt és olyan csütörtök, amikor a „Delfin” a soros. Samina nem látta, de el tudta képzelni, hogy a kis tér túloldalán, a „Szarvas” tulajdonosa ugyanígy áll az ajtóban és látja őt bemenni Morant úrhoz, és ebből is tudja, hogy Samina a következő csütörtökön lesz az ő vendége.

De így sem panaszkodhatott, mert éppen ekkor egy nagy turistabusz kanyarodott a térre, és a sofőrjük a „Szarvast” választotta, előtte állt meg. A turisták alighanem japánok voltak, innen messziről úgy látszott. Vagy harmincan sorjáztak be fegyelmezetten a Szarvasba.

Morant eddig segített Saminának helyet foglalni, most kiment, megnézte a helyzetet, aztán visszajött, kiismerhetetlen arccal, ami álarc és páncél volt egyszerre. Talán arra gondolt: ha jönnek még, legalább egy busszal, most már kénytelenek lesznek idejönni, mert a Szarvasban csak negyvenöt ülőhely van, itt nála volt vagy ötven. Most ugyan mínusz egy, mert azt már Samina foglalta el.

Különben pedig Morant úr sem panaszkodhatott. Nem sokkal tizenkettő után három mikrobuszon franciák érkeztek, akik a felszerelésükből következtethetően alighanem tengeri horgászásra készültek. A dolog le volt beszélve egy helyi halásszal, aki a hajóján várja őket hamarosan – ennyi derült ki a csivitelésükből. Morant azonnal térült-fordult, leültette a vendégeket, közben a felesége ráerősített a konyhában, már ugrott is az egyik szomszédasszony, az állandó konyhai segítő, Morant fia pedig magára kapta a fehér pincérkabátot és máris vette fel a rendeléseket.

Amikor Samina délután hazaért, első dolga volt betenni a halakat a hűtőbe. Csak utána ment a rádióhoz, de üzenetet nem kapott. A mobilja a faluban is vele volt. Puerta hát nem kereste. De miért is tette volna? Hiszen az időjárás stabilan szép és nyugodt. Később sétált még a ház körül, a kerékpárt eltette a fészerbe, megnézte a virágait – nagy faládákban nevelgette őket, hiszen a lába alatt nem volt föld. A Torony egy sziklaszigeten állt, és a töltést is kövekből rakták annak idején.

Elment a délután ilyen-olyan kisebb munkákkal. A nappali nyugati ablakán sokáig besütött a nap, Samina ilyenkor regényeket olvasott. A könyv- és DVD-kölcsönző busz minden hétfőn jött a faluba, és a vezetője tudta, hogy a legjobb ügyfeléhez érdemes kimenni a Toronyhoz. Megtorpant olyankor a kapu előtt és dudált… Voltak hát könyvei, minden napra jutott olvasnivaló, és hetente kikölcsönzött három-négy filmet, azokat megnézte, amikor olyan hangulata volt. A tévében minden este láthatott más filmeket, és járatott két női hetilapot is. Igazából minden olyan szépen működött körülötte. Csak…

Hát igen. Férfi nem volt az életében.

„Melyik nő hinné el, hogy annyi éve nem volt senkim? Mióta Rovan elment. Ki lehet bírni, ki lehet bírni” – szokta mondogatni magának. De valahogy árulkodó volt ez az ismételgetés, hiszen éppen azért jutott eszébe, mert már nagyon hiányzott az életéből egy férfi. Harmincegy éves volt, amikor Rovan kórházba került, és most harminchét. Már majdnem hat éve… A jövő hónapban lesz Rovan halálának évfordulója. Azt mondták, rák, méghozzá a leggyorsabban vágtató fajta, amit ráadásul általában már túl későn fedeznek fel, és aztán már csak egy-két hónap van hátra. Nem több. Akkor sem volt több. Minden olyan rettentő gyorsan zajlott le. És amikor bekövetkezett, Samina ott sem lehetett mellette. Puertából küldtek ugyan egy ideiglenes helyettest pár napra, aki gondozta a világítótornyot, de mire Samina az értesítés után beért a városi kórházba, már minden megtörtént. Aminek nem lett volna szabad megtörténnie.

Samina nem akart temetőbe járni, sírt gondozni vagy gondoztatni, virágokat öntözni és kapálgatni. Amikor döntenie kellett, azonnal a hamvasztásra szavazott, de a hamvakat nem szóratta szét később egy felemelő szertartás keretében – többfélét is hirdettek, választhatott volna – hanem fogta az urnát és hazavitte. Most is itt van. Rovan hát valamilyen értelemben nem szakadt el kedves világítótornyától. A nappaliban van, az egyik könyvespolcon. Mondhatni, jó társaságban, mert csupa régi, ízes szavú remek író között…

Amikor sötétedni kezdett, lassan felment a csigalépcsőn. A lépcsőfokok fémből készültek, talán húsz-harminc éve cserélték ki őket. Kissé kongott az egész Torony, amikor lépkedett a felfelé egyre keskenyedő kő-csőben, ahogyan magában nevezte a Toronynak ezt a felső részét a lakása második szintje és a világító-berendezés kamrája között. Odafönt még nézelődött egy kicsit. Lent sötétedik, nyugaton a nap már lement, furcsa kettősség látható ilyenkor pár percig: a tenger már hűl, hisz úgyis mindig hidegebb, mint a szárazföld. A levegő hol erre, hol arra áramlik, mintha még nem tudná eldönteni, hol melegebb és hol hidegebb. A tenger felöl fehér madarak csapatai tartanak a föld felé – hol voltak eddig? Erre Samina sohasem tudott rájönni. A tenger még nem párásodik, de a meredek, vízbe szakadó hegyoldalak körvonalai mégis kezdenek elmosódni… Mígnem az alkonyat átmegy szürkületbe, ami errefelé szinte csak percekig tart. Keleten a Kaonin-fok mögül pedig előrohan az éjszaka, hihetetlenül gyorsan jön nemcsak a tenger fölött, hanem az égen is. Sötét hordák rohanják le a civilizációt, és taszítják rabságba. Szerencsére csak pár órára, de addig is megvakítják az embereket, lehűtik a levegőt, félelmetessé és vaddá teszik nemcsak a földet, de a tengert is.

Samina most érezte, hogy feltámad a szél. Nyugat felől jött, és a mérőműszer mutatta is a fokát. Ez elég erős, és ha így folytatódik, akkor reggelre akár viharos is lehet. Éppen indításra készítette a világító-berendezést, amikor megszólalt a beépített rádió – ennek iker-készüléke van odalent a nappaliban is.

- Puerta hívja Rivolit – hallotta a készülékből. Most recsegés nélkül, nagyon jól jött az adás, olyan volt, mintha az ismeretlen férfi a puertai Tengerfelügyelettől itt állna mellette.

Samina felkapta a mikrofont és lenyomta a gombot:

- Rivoli jelentkezik.

- Minden rendben van? – kérdezte a hang. Samina maga előtt látta azt a kikötő szélén álló házat, a tetején az antennákkal. Onnan beszélnek most hozzá: légvonalban legalább hatvan kilométerre vannak.

- Rendben, de erősödő nyugati szelet jelentek.

- Hányas most? – kérdezte amaz. Samina mondta a fokozatot, közben a tekintete végigfutott a többi műszeren. Azokkal nincs baj, és hamarosan beindul a forgó, a fényszóró attól kezdve hajnalig rója majd útját körbe-körbe, hátán cipelve az erős reflektort. Azt mondják, a fényét negyven kilométerről is látni lehet, persze csak a nyílt tengeren.

- Holnapra a meteo vihart jósol, fokozatára még nincs prognózis.

- Értettem, köszönöm. Ennyi?

- Ennyi, és vége, Rivoli.

Mindez a 3-as csatornán zajlott. Samina tudta, ebben a pillanatban Puerta már a négyes csatornán hívja valamelyik másik tornyát, és annak rádióját, hogy szintén leadja a figyelmeztetést. Mielőtt elindult a lépcsőhöz, még egyszer ellenőrizte az „erkélyajtót”, csak utána ment lefelé. A Toronyban a kis kerek világítóablakok már nem adtak elég fényt, fel kellett kapcsolnia a belső lámpasort. Odalent körülment és behúzta a vaskos fatáblákat. Csak tengerparton látni ilyeneket: vagy öt centi vastagok, sarokpántjaik erősen ülnek a méteres falban, és belülről is alaposan kapcsolódnak. A legvadabb viharos szél sem ránthatja ki őket.

Samina lakásának minden ablakára szereltek ilyent, talán már annakidején, százharminc évvel ezelőtt. Lehet, ugyanezek vannak itt oly hosszú ideje..? Most behúzta mindet. Aztán becsukta belülről az ablakokat. A Torony lábánál a bejárati ajtó dupla volt, de az asszony általában csak a belsőt nyitotta, csukta. Most a külsőt is behajtotta, ennek fém borítása volt kívülről. Aztán lement a pincébe, itt általában a világítótorony működéséhez szükséges dolgokat tartotta. Egy kis külön helyiségben állt az áramfejlesztő. A Diesel-motort most bekapcsolta fél percre, megnézte az üzemanyagszint-jelzőt, majdnem tele volt. Aztán leállította. A készülék füstcsöve kivezetett a külső falra, ott ment felfelé valamennyit a tenger felőli oldalon, aztán egyszercsak vége lett. Kell az áram, ha valami történne a rivoli-i transzformátorral, vagy akár valahol távolabb, ahonnan a falu kapja az áramot. A világító-berendezés nem állhat le.

Csak utána ment vissza a nappaliba, hogy megnézze a tévéhíradó után az időjárás jelentést. Ott is megerősítették Puerta értesülését: a déli tengerparton hamarosan egy nyugat felől érkező vihar söpör majd végig. Az óceán fölött keletkezett, mutatták is a hozzávaló műholdfelvételeket.

Éjjel negyed háromkor arra ébredt, hogy hall valamit.

Először azt hitte, valahol becsapódott egy ablak, de tudta, hogy ez lehetetlen. Aztán rájött, hogy egyenletes „dudálás” veri fel a csöndet – a szél fújt ilyen erősen! Amikor felkelt, elég volt egy pillantást vetnie a lenti ellenőrző készülékre. Megnyugtatóan égett a kis zöld lámpa. Pirosra váltana, ha leállna odafönt a fényszóró, de ugyanakkor erős hangon jelezné is a műszaki hibát. Otthagyta a hálószobát, és egy fürdőköpenybe burkolózva felment a csigalépcsőn csak az első világítóablakig. Kinézett az éjszakába. Nem látta a tengert, mert eső csorgott a kerek üveglapon. De mögötte ütemesen látta elvándorolni körbe-körbe a fenti fénycsóvát. A világítótorony tehát teljesíti a kötelességét, teszi a dolgát. Ez megnyugtatta.

Visszament az ágyába és próbált aludni, de nem ment. Mint máskor is, ha egy vihar felébresztette, nem tudott már tovább aludni. Csak forgolódott az ágyon. Nő volt, hát ezer veszély jutott az eszébe, olyanok is, amelyekkel bizonyosan nem kellett számolnia, de azért felemlegette őket magában.

Különös érzés volt feküdni egy házban, ami nem is ház volt. Ami a feje fölött még vagy ötven méterre felmagasodott, és nagy felületet nyújtott a szélnek, amely ezt ki is használta. Néhányszor, egy-egy erősebb szélroham alkalmával Samina úgy érezte, a vihar rázza a házat is. Mintha elmozdultak volna a falak… De ez csak kényszerképzet volt. Egy perccel később azzal nyugtatta magát, hogy a százharminc év alatt a Torony már nem csak ekkora viharokat látott, élt át, és lám, szemlátomást egyben van még. Jó időben, különösen viharok után az asszony alaposan körbejárta, még egy távcsővel meg is szemlélte a külső falat, nincs-e rajta valami repedés? De ilyesmit soha nem látott. És most abban reménykedett, hogy holnap ilyenkor sem fog látni.

…De másnap nem volt alkalma körbejárni a Tornyot. A vihar folytatódott, és egész nap tartott. Odakünn dühöngött a szél, és eső verte a kis szigetet, a töltést, a falut is, bár azt Samina most még a Torony csúcsából sem láthatta. Párás esőfüggöny takart mindent, ami kétszáz méternél messzebb volt. Amikor délelőtt felment ellenőrizni a berendezést, azt látta, hogy… nem lát semmit. A nyugati szélrohamok egyre sűrűbb esőfelhőket hoztak, az ég sötétszürke volt egyik szélétől a másikig, itt-ott még sötétebb felhők rohamoztak. Mintha több rétegben jöttek volna egymás fölött, és az eső pillanatnyi szünet nélkül ömlött. Odaföntről az üvegkupolán át még a hegyeket is csak sejteni lehetett, ha lenézett, a Torony lába körül türemkedő sziklákat láthatta körben – amit nagyon magas, vadul csapkodó hullámok ostromoltak –, és a töltés innenső felét. A vége már homályba és nedvességbe veszett. Úgy is érezhette magát, mintha egy, a világtól már teljesen elvágott szigeten szolgálna. Voltak ilyen világítótornyok a puertai körzetben is, meg arra feljebb, északon. Szigeteken álltak, volt, amelyik kicsi és teljesen lakatlan szigeten. No, olyan helyre nőket nem engedtek, csak családos férfiakat. Mert ha egy ilyen helyen egyszer valami baj éri a magányos toronyőrt – megcsúszik a parton, vagy leesik a Torony csigalépcsőjén, vagy szívrohamot kap, és nem tud segítséget hívni –, akkor egyfelől ott hal meg a szerencsétlen, másfelől, ha éjjel a Torony nem kezd működni, világítani, akkor az arra járó hajók járhatnak rosszul: a parton lévő Tornyot vészesen megközelíthetik, ha bajba kerül a magányos őr. Különben pedig naponta kétszer, délelőtt tízkor és este hatkor kell jelentkeznie „Rivoli-Toronynak” rádión. Puerta-Központ innen tudja, hogy minden rendben van.

Mellesleg mióta van GPS, vagyis a hajók a műholdas pozíciójelző segítségével folyamatosan tudhatják, hogy hol járnak, hát a világítótornyokra nincs akkora szükség. Ebben a körzetben vagy negyven éven nem is építettek újat. De arra is van példa, hogy egy kevéssé modernizált, félreeső toronyból kihalt az őr, és egyszerűen bezárták – mivel az épület is omladozott, hát hagyták ott „meghalni” a tornyot is. Ha összeomlik, elhordják majd a romokat egy kiugró földfok csúcsáról, és ennyi. Lehet, hogy majd valami élelmes üzletember megveszi, és épít oda valamit, de az is lehet, hogy pár száz év után már nem lesz ott semmi, csak puszta sziklák, ahol nagynéha felbukkan majd egy kitartó és kíváncsi turista. A tenger pedig nyugodtan csapkodhatja tovább a sziklákat – pár millió évig.

A GPS-rendszerrel is történnek hibák, nyugtatta magát az asszony. Nem volt oka félelemre, az ő állása itt biztos még jó pár évig… A nyugdíjig.

Azon a pénteki napon a legjobban az fájt Saminának, hogy nem mehetett sétálni. Megszokta már, hogy naponta sétál egy hatalmasat a szigeten és a töltésen. Ezek így együtt sem adtak pár száz méternél hosszabb sétálóutat, de ügyesen kombinálta őket. Először a Toronytól kiment a szárazföldi kapuig, közben nézte a hegyeket. A kapunál megfordult, és visszament a töltésen, megkerülte a Tornyot jobbról, a tengert nézte, és a hullámok játékát, majd visszafordult. Ismét végigment a töltésen, aztán újra a Torony felé fordult, de most a másik irányból kerülte meg, nem is egyszer, hanem háromszor, majd ismét végig a töltésen oda-vissza, és újabb háromszoros kerülés… Kilométereket tudott így sétálni, nem sietve, mert hát miért is rohant volna.
Most, hogy ennyire zuhogott, a séta elmaradt. Ebéd után ugyan kiment pár percre egy vízhatlan, kapucnis esőkabátban, meg gumicsizmában, ezek máskor jó szolgálatot tettek. De most olyan erős volt a szél, hogy alig állt meg a lábán, másfelől szinte vízszintesen csapta az esőt bele az arcába, szemébe. Kis ideig bírta, aztán visszamenekült a házba, ahol még jólesően terjengett a sült hal illata.

Napközben olvasott, de a szokásosnál többször ment fel a Torony csúcsába. A lépcsőzést már megszokta. A csigalépcsőn, főleg, ha szaladt lefelé, el is szédült már. Hogy mindig tudja, merre jár, például éjszaka is, amikor a kerek világítóablakok nem működtek, az elektromos lámpák pedig olyan egyformák voltak, már évekkel ezelőtt piros festékkel „titkos” jeleket festett minden huszadik lépcsőfokra. A pincétől a csúcsig összesen kétszáznyolcvannégy foka volt ennek a lépcsősornak.

Az esőnek csak egyetlen haszna volt: tisztára mosta az üvegkupolát. Amelynek a közepén egy tekintélyt parancsoló villámhárító meredt az égre, hogy aztán a Torony külső falához erősítve rohanjon le a sziklás talajba, az utolsó métereken persze már egy csőbe rejtve. És ott volt a rádióadó antennája is. A műholdas tévéantennát elég volt nem sokkal a hálószoba szintje fölé helyezni a déli oldalon.

Kicsit türelmetlenül ténfergett a lakásban, különösen délután. Hamar szürkült. Amikor aztán hat órakor rádión bejelentkezett Puerta-Központhoz, megadták az újabb „meteót”: a vihar előreláthatóan még két napig fog tartani. Nem örült a hírnek, csak abban reménykedett, hogy a vége már fokozatosan elcsitul, és nem kell végig a Toronyban kuksolnia.

Szombaton azonban a vihar mintha újabb erőre kapott volna. A szél még erősebben dühöngött, az eső szüntelenül zuhogott. A halászok ilyen időben nem mehettek ki, a hétvégére nem fogtak halat, és ami Rivoli és a többi déli parti falu szempontjából nagyon rossz volt: a turisták sem jöttek. Nem csoda, ha ilyen időben az orrukat sem dugják ki a szállodáikból, és csak káromkodnak, amiért nem mehetnek szép tájakat látni. Ez a múzeumok napja lesz, értette meg mindenki azon a vidéken.

Samina ilyenkor is talált élvezni valót az életben. Mert hát nemegyszer elosztotta az örömöket, a kicsiket és a valamivel nagyobbakat, jusson miden napszakra, sőt szinte minden órára. Egy jó séta, egy jó könyv vagy cikk, egy film, egy tévéműsor, egy reggeli illatos tea, egy délutáni kávé, egy kis gyönyörködés a tájban az üvegkupola alól, egy jó ebéd. Őt még az is örömmel töltötte el, hogy mindig legalább egy hétre előre felkészülhetett. És az is, hogy az éléskamrában, amit persze a rideg hivatalos nyelv a Torony műszaki leírásában csak a RAKTÁR névvel illetett, sorakozott a készlet, ami miatt őt nem érhette meglepetés. Egész kerek sajtok a hűvös polcokon, tartós tej kartonszámra, jól záró fémdobozokban rengeteg tea és kávé. Hús és halkonzervek, és rizs, és sok más dolog, amire a „lakatlan szigeten” szüksége lehet. A másik helyiségben gázolaj, több száz liter az áramfejlesztőnek, akár egy hétig egyfolytában is mehetne innen a saját áram, nem jönne zavarba. A téli napokra pedig nagy tartályban a fűtőolaj, éppen a kazán melletti helyiségben.

A világítóberendezés rendesen üzemelt egész éjjel, az áramellátás Rivoli felől nem szakadt meg. Amikor reggel Samina felment az üvegkupolába, csak azt állapíthatta meg, hogy minden rendben van – a Toronyban. De azon kívül… A vihar már második napja dühöngött. Szerencsére nappal volt, mert ekkor kétszer is elment az áram néhány percre. Aztán kezdődtek a bajok a mobiltelefonokkal is, néha kimaradt a szolgáltatás negyedórákra. Rivolit két relé fogta be, amelyek magasabban, a hegycsúcsokon álltak. De megesett, hogy valamelyikbe belecsapott az áram. A rádió viszont, ha recsegve is, de még működött.

Samina a tengert sem látta.

Talán ha ötven méterig ellátott, vagy addig sem? Az esőfüggönyöket olykor a vad szél szemmel láthatóan elferdítette, majdnem vízszintesen repítette, hullámokban. Amikor egy-egy ilyen hullám rácsapott az üvegkupolára, Samina önkéntelenül hátralépett, háta a berendezésnek szorult. Aztán mélyet lélegzett, miközben a víz csak félig csorgott le az oldalsó üveglapokon, a másik felét ugyanolyan erős szelek máris röpítették tovább. Az állandó zúgás tudat alatt fárasztotta az asszonyt, már második napja.

Nem tudta, mi történik benne, de valamilyen rossz előérzet fogta el. „Baj lesz, baj lesz”, mondta egy hang, amit ritkán szokott hallani. Vagy talán nem is hang volt, csak valami sugallat az agyában? Ugyanakkor maga is kíváncsi volt rá. Remélte, nem olyan veszély közeledik, ami számára is bajt jelent. Bár nem tudhatta.

A viharos szél már egy ideje dél felől jött. A tenger fölött száguldott el, sötét felhők kergették egymást és nem látszott a végük. A szél még erősebb lett, mint az előző napon, egy-egy rohama az üveglapokon lefolyó kis patakokat is szétnyomta laposra. És miközben az asszony rámeredt éppen egy ilyen üveglapra, amely a magasság ellenére is olyan volt, mintha a tenger csapkodná – megfoghatatlan, kísérteties látvány rajzolódott ki előtte.

A semmiből bukkant elő. Még nem voltak körvonalai, még csak olyan volt, mintha egy rossz álom lenne. Az első pillanatban azt sem lehetett tudni, mi az, mert csak foltok jelentek meg belőle. De egyik-másik nagyon is egyenes vonal már sejtetett valamit. Samina ablakokat látott egymás mellett. Mi ez, egy ház..? A tengeren? Kész lett volna azt hinni, hogy képzelődik, hogy vele van baj. De ekkor az esőfüggöny mögül több részlet jelent meg.

Egy hajó volt!

Hatalmas kirándulóhajó! Az ablaksorok egymás fölött szabályosan ismétlődtek. A hajó jobbról balra haladt, de valahogy féloldalasan és lassan. A déli szél nyomta a part felé..?

Olyan közel volt a világítótoronyhoz, hogy Samina az esős üvegablakon át is jól látta: némelyik kabinablak mögött rémült arcok néznek kifelé…

A hajó majdnem olyan magas volt, mint a Torony csúcsa, ahol az asszony állt. Nem kellett nagyon lefelé néznie, hogy lássa a járművet. A hajó hatalmas volt, legalább száznyolcvan méter hosszúra taksálta. Néha közlekedtek erre ilyen kirándulóhajók, persze mindig kilométerekre a parttól, hiszen, ha ilyen közel jön, bármikor zátonyra futhat. Valami baja kellett legyen, mert nem sodródna így a széllel.

Samina döbbenete hosszú másodpercekig tartott, és ezalatt a hajó mintha közelebb jött volna. A rémület belenyilallt: hiszen ha a szél ezt ideveti, a kis sziget megfogja az alját, maga a hajótest pedig lerombolja a Tornyot! Az első ösztönös mozdulata az volt, hogy futás lefelé! Ötösével venni a lépcsőfokokat, és el innen, ha leér épségben, és még áll a Torony, akkor futás a töltésre, így talán nem kerül a romok alá…

De a másik pillanatban már tenni akart valamit. A hajó utasaiért, önmagáért, a Toronyért. Nem tudta még, mit tehet, de az első ösztönös mozdulata a világító-berendezésre csapott. A kézi indítás gombja azonnal reagált, a berendezés felzúgott, az elektromotorok máris működésbe jöttek. Ha a hajó vezetése nincs tisztában azzal, milyen közel van a parthoz, hát egy világítótorony fénye ebben a viharban majd figyelmezteti őket!

És a hajó mintha megint közelebb sodródott volna parthoz, ugyanakkor haladt valamit kelet felé. De nem sokat. Samina még mindig jól látta az egyes fedélzeteket, a ponyvákkal burkolt mentőcsónakok is ott lógnak a helyükön, nem is himbálóznak, tehát még nem akarják őket vízre tenni, ki vannak kötve mereven és az esővédő ponyvát sem vették le róluk. A tengerészek nem érzik a veszélyt? Nincsenek tisztában azzal, hogy már ilyen közel vannak a parthoz? Eltévedtek a sűrű esőben, vagy elromlott a motor és azért sodorja őket a szél errefelé..?

A berendezés része volt a ködkürt is, amit Samina itteni tizenhat éve alatt talán ha kétszer szólaltatott meg. Most közvetlen életveszély volt, ha a kirándulóhajó kapitánya és kormányosa nem vették észre a sűrű esőben a Tornyot. És Samina ujja már nyomta is a gombot.

Duuuuuú… Duuuuú! A hang betöltötte a kupolát, pedig a gigantikus megafon a falon kívül volt, éppen délre, azaz a tenger felé fordítva építették be annakidején.

Duuuuú..! A kürt hangja félelmetes volt, persze csak innen közelről. Lehet, hogy a hajósok a zárt helyiségekben nem is hallják? Samina keze akkor már megtalálta a rádió mikrofonját. Az ujja a még sohasem használt „Vészhívó” feliratú gombra csapott. Azonnal jelentkezett valaki:

- Itt Puerta-Közont!

- Rivoli-Torony vagyok! Egy hatalmas utasszállító hajó van előttem!

- Maga az, Toram asszony? Milyen hajó?

- Samina Toram vagyok, igen. Rivoli-Torony előtt egy sokemeletes kirándulóhajó vergődik a szélben, alig ötven méterre van már a parttól, mindjárt zátonyra fut! Megadtam minden figyelmeztető jelet, a világítást is bekapcsoltam!

- Értem, kis türelmet kérek – a siket csönd, ami ekkor következett, nem halott csönd, értette meg Samina. Puerta-Központ most nyilván rádión hívja azt a hajót. Persze, nem tudhatják rögön, melyik hajó az, és milyen hullámhosszon hívható. Eltelt egy perc is. Közben a hajó kezdett kicsúszni Samina látóteréből. Talán kétségbeesetten dolgoztak a hajtóművek? Pedig nem távolodott, még nem tért más útvonalra, még mindig veszélyesen közel volt a parthoz. Ekkor a Torony és Samina szeme előtt már a hajótat haladt rendkívül lassan, kínosan. Ott most matrózok futkostak, de Saminának nem volt gyakorlata az ilyesmiben, fogalma sem volt, mire készülnek. Csak nem horgonyt vetnek? Sok horgonyt kéne bedobniok elől és hátul, hogy a hajót ebben az iszonyatos erejű szélben mozdulatlanságra kényszerítsék. És különben is, ahhoz a hajó orrával kéne szélirányba állni, hogy minél kisebb felületbe kaphasson bele az orkán. De nem úgy nézett ki, hogy ez a hajó képes lenne széllel szembefordulni, vagy egyáltalán komolyabb manővereket végrehajtani.

Akkor látta meg Samina a taton a hajó nevét: EQUATOR. Ismét felkapta a mikrofont:

- Puerta-Központ, a hajó neve Equator!

- Már tudjuk – jött a válasz. Aki ott ma ügyeletes volt, alighanem igen nyugodt ember lehetett. Mély basszushangja megnyugtatta Saminát is: – Beszéltünk velük. Ők is látják Rivoli-Tornyot. Az egyik hajócsavar nem működik, a másiknak nincs elég tolóereje, azért sodródnak. Már adtak vészjelzést, de ilyen időben sem a vízi, sem a légi mentőalakulatok nem indulhatnak el. Várnunk kell.

- Mire? Hogy széttörjön a zátonyokon? – lázadozott Samina, és a tehetetlenségtől ökölbe szorult a keze. Puerta ügyeletese nagyon kicsi szünet után annyit mondott:

- Reméljük, meg tudják oldani. Ha mégsem, hát menteni kell. Rivoli-Torony, egyelőre működtesse a világítást, talán ez ad nekik valami támpontot.

- El kéne távolodniok a parttól – mondta Samina, most már csöndesebben. Puerta-Torony erre csak annyit válaszolt:

- Megtesznek mindent, ami tőlük telik.

Az Equator akkor már eltűnt a szeme elől. Ha nem reszket egész testében, Samina akár azt is hihette volna, hogy látomás vagy rossz álom volt az egész. De hát hallotta a világító-berendezés működését, és még a kezében volt a rádióadó mikrofonja. Lassan, elgondolkozva tette vissza. Lefelé menet a lépcsőn az is eszébe jutott: ha nem jön fel éppen, ha lent van a konyhában, akkor nem látja az Equatort. De hát az a valami ott benne, amely előre jelezte neki, hogy baj közeledik… Annak most hálás volt.

Mégis nyugtalanul ment le. Odakünn eső verte az ablakokat, hát a szalonban sem tudott megmaradni. Arra gondolt, el kell foglalnia magát valamivel. És bár még korán volt ehhez, bement a konyhába, hogy ebédet készítsen magának. No, legfeljebb korábban eszik ma, hát nem mindegy?

Vagy másfél órával később – még mindig nem volt dél – éppen a konyhában sürgölődött, amikor hallotta, hogy megszólalt a lenti rádiókészülék. Megtörölte a kezét, berontott, felkapta a mikrofont, és ugyanazt a mély férfihangot hallotta:

- Puerta-Központ hívja Rivoli-Tornyot.

- Rivoli-Torony jelentkezik – mondta nyugodtan. De ez a nyugalom rögtön elszállt, amint meghallotta Puerta mondanivalóját:

- Az Equator utasszállító a Kaonin-fok közelében zátonyra futott, süllyed. A vízimentők elindultak, de késve fognak odaérni. Az Equator utasainak nagyobb része már mentőcsónakokba szállt, de azokat is sodorja a vihar.

Samina várt egy pillanatig. Ezt most neki miért kell tudnia? Megkapta a választ a kimondatlan kérdésre, azonnal:

- Hagyja működni a berendezést, ez segíthet tájékozódni a hajótörötteknek. Rivoli a legközelebbi lakott hely, már elindult oda néhány orvoscsoport, hogy elsősegélyben részesítse a kimentetteket. Asszonyom, maga is figyeljen a parton, és azonnal jelezze, ha mentőcsónakot lát!

Samina erre ígéretet tett – még mindig nem tudott elég katonásan viselkedni, ha rádión beszélt olyan emberekkel, akiket sohasem látott. De felfogta, hogy ezt így szokták, és valahol a lelke mélyén imponált is neki, hogy egy jól működő szervezet tagja lehet.

Az ebédet egyelőre félretette. Érezte a kinti hangzavarból, hogy a szél már csillapodik. A viharok errefelé általában csak három napig tartanak. De hát ez a harmadik is kitett még magáért. Amikor az asszony fekete vízhatlan esőköpenyében kilépett a kapun, a szél mindjárt majdnem letépte a fejéről. Szerencsére az álla alatt meg volt kötve a zsinórja. Még zuhogott, de már nem annyira. Az ég szürke volt és baljósan borús.

Kiment a sziget tenger felőli végébe, visszafordult és felnézett. A nyakát megfeszítve, magasra kellett felszegnie a fejét, hogy lássa a kupolát. A fény ütemesen vándorolt körbe, és a tenger felé is lövellt egy-egy csóvát – igaz, nappal lévén azért a fénye nem volt olyan átható, mint éjjel.

Samina kihozta a távcsövét is, a szeme elé tette – és azonnal tudta, hogy nem használhatja. A víz rögtön elöntötte a lencséket. Lassan visszavitte hát, és miközben lépkedett a nedves sziklákon, folyton a tengert kémlelte. Nem látott semmit, pedig a vízfüggöny már kicsit ritkult. A délelőtti látványhoz képest messzebb lehetett látni. Elnézett a part irányába, de Rivoliból nem látott kifutni egyetlen hajót sem.

Később zenélni kezdett a mobilja. Visszaszaladt a biztonságos Toronyba, és csak ott vette ki az esőköpeny alól. Meglepődött, mert Morant, a „Delfin” étterem tulajdonosa kereste:

- Samina kedves! Egy orvoscsoport érkezett, nálam táboroztak le.

- Örülök neki, de miért mondja ezt nekem?

- Mert hallottam, hogy maga is figyeli a tengert. Ha elsősegélyre lesz szükség, ha talál valakit, szóljon ide, és rögtön megyünk a Toronyhoz.

- Köszönöm!