Melissa Moretti

Az erdő lánya

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-893-4

MOBI ISBN 978-963-387-894-1

TARTALOM

Napsütésben

Örömtüzek

Fájdalom

Yater

A fák között

Az új otthon

Találkozások

Közeledés

A csapás

Daniel története

Pirkadat

Kelepcék

Reggel

Napsütésben

A reggel tiszta volt, fényes, és mindjárt meleg. A levegőégbolt olyan kék, akár egy kristály. Mint a legritkább kék gyémánt, feszült a kisváros fölött. A zajok, ha születtek is a házak között, elhaltak hamar. A tavasz már majdnem átment nyárba, de a naptár szerint még nem jött el a vakáció. Ezért volt csönd most, egy csütörtök délelőtt – a gyerekek még az iskolák falai között szenvedtek.

Thora átérezte sorsukat. Igaz, harmincnégy évesen már nem hihette magát gyermeknek – az az idő bizony eléggé eltávolodott tőle – mégis emlékezett a felszabadult nyarakra. Egy park szélén lakott és minden délután hallotta, ahogyan a tantermekből kiszabadult lányok és fiúk futkároztak, labdáztak, odább meccseket játszottak, csak úgy zengett tőlük a környék. A hétvégeken mintha csak azért tomboltak volna, hogy amit hét közben elvesztettek a padokban ülve, azt végre visszanyerhessék. Talán így hitték. Még nem tudták, hogy minden perc, ami elmúlik az életből, örökre elveszett, nem tér vissza, nem hozható vissza, nem lesz újra, és nem pótolható. Az idő is meghal, főleg az elvesztegetett idő.

Thora lassan tolta kerékpárját a járda mellett. Síkvidéki városka ez, sokan kerekeznek. „Itt nagyon jó a levegő, érdemes két keréken közlekedni” – jutott eszébe minden reggel, amikor elindult. Tudott vezetni, de most nem volt kocsija. Másra kellett a pénz.

Már majdnem elérte a bejáratot, amikor éppen megtorpant ott egy futárautó. Fiatal férfi pattant ki belőle kis csomaggal a kezében és sietett be az épületbe. A mai nap is elkezdődött, gondolta az asszony. A nyitott kapun betolta a kerékpárt az udvarra, a csupa beton térséget még alig érte a reggeli nap, de máris érezte szandálos meztelen lábán, hogy ontja, veri vissza a meleget. Mi lesz itt délután?

Már nem fűtöttek, pár ablak nyitva volt, de a meleg nem tudott túlzottan beférkőzni. Az épületben kellemesen hűvös volt a levegő, ez most egészen őszig így lesz. „A hűvös levegő itt fog lakni őszig”, lepte meg magát Thora ezzel a kifejezéssel. A falak régiek, vastagok, háromszáz éve lesz lassan, hogy ezt az épületet emelték. Mindig is ez volt a városháza, állítólag még várfalak is álltak körülötte. Thora szerette ezt az öreg épületet, és tudta, hogy szinte az egyetlen ma is álló régi ház ez. A háborúban ugyan lebombázták a várfalak maradványait is, de a városházát szépen rendbe hozták, kicsinosították. A ház előtt és mögött egy-egy kisebb tér lett, meg parkoló. Így praktikus.

Igen, a város sokat szenvedett akkoriban a bombázások során, tűnődött immár sokadszor. A repülő erődök senkit, semmit sem kíméltek. Kinek számított a távoli vezérkarokban, hogy a városkát megszállta az ellenség, azt kéne kifüstölni inkább, mintsem, hogy a lakói szenvedjenek. A bombázók nagyon magasan szálltak, nekik ez a föld nem volt egyéb a térképnél, amire valakik valahol egy katonai repülőtéren célpontokat rajzoltak. E rajzok parancsok is voltak egyben, a pilóták a folyó kanyarulatában álló város fölött nyitották ki a bombatárolókat. A halál magasból jött.

Thora persze erről már csak a nagyon öregektől hallott. Hetven év telt el azóta, és az iskolák udvarán vagy a parkokban futkosó gyerekeknek ez legalább olyan régi dolog volt, mint a kőkorszak, a mamutok, az ősemberek. Nekik csak a jelen létezett.

Igazából Thorát is csak a szép öreg épület látványa indította ilyen gondolatokra, amúgy nem törődött a múlttal. Emlékei az utóbbi harminc évre nyúltak vissza, ami az előtt volt, az már egy másik világ, amihez neki semmi köze. Nem voltak ősei a városban, még a szüleit sem ismerte. Csak annyit tudott az anyjáról, hogy leányként szülte őt, nem voltak nála iratok, és a szülést követő harmadik napon hajnalban elhagyta a kórházat – a csecsemő nélkül. Soha nem derült ki, ki volt az anya – igaz, nem is kereste senki. A gyermeknek kitaláltak egy nevet, majd otthonba adták, aztán alapítványok pénzén felnevelték. Thora megbecsülte ezt a gondoskodást, jól tanult, hogy biztos munkája legyen majd. Most itt állt, azaz… mindjárt ülni fog. A helyén, egy ügyfélfogadó ablak és egy számítógép mellett.

Fél kilenc előtt öt perccel már a hosszú, keskeny szobában volt. A tejüveg ablakok még csukva, mind a négy. Három kolléganője közül kettő már bent volt. Az egyik a száját rúzsozta, persze nem túl erősen, mert a főnökasszony ezt nem szerette, szóvá tette. Thorát nem érdekelte a dolog, ő szinte soha sem sminkelte magát. Hová is..? Nem nagyon járt el otthonról. Különösen, mióta AZ történt. Az esemény megviselte a testileg és lelkileg, de vigyázott, hogy idegenek ne vehessék észre rajta, mi történt vele nem is olyan régen… két éve. Csak két éve.

Gépiesen dolgozott egész nap.

Még szerencse, hogy az „egész nap” csak reggel fél kilenctől délután ötig tartott, benne a félórás ebédszünettel. De hát a munka így is elvette a nap, az idő, az energia nagyobb részét, amikor annyi mást lehetett volna tenni. Mostanában, ahogyan „öregedett” – ezt csak ő vélte így, és soha senkinek hangosan ki nem mondta volna – egyre inkább sajnálta a hivatalban töltött időt. De hát ez adta a kenyeret. Pedig már jó lett volna egy kis kalács is.

Egyelőre csak a hét végén volt ideje rajzolni. Már régóta tervezett táskákat és nemrégen felvette a kapcsolatot egy divatházzal. Szándékosan nem a legismertebb világcégeket kereste meg, tudta, ott úgysem lenne esélye. Persze rámutattak hibáira, hisz kezdő volt. De két terve megtetszett nekik. A múlt héten visszajeleztek, hogy az egyiket elfogadták, és kértek egy bankszámlaszámot, ahová átutalhatják a tervezői díjat.

„Tervezői díj..!” Ez a két szó ösztönző varázserőt adott neki. Meg szárnyakat. Megadta a számlaszámot, és meg is jelent rajta egy összeg, amit már nagyobbrészt el is költött. Csak egy része ment el szakmai dolgokra: valódi bőrt, műbőröket, kiegészítőket, csatokat és műszereket, szerszámokat vásárolt. Otthon, a bérelt lakásának egyik sarka már teljesen egy bőrdíszműves műhely benyomását keltette. Szerencsére úgysem látta senki. De ha egyszer meglátogatná őt egy férfi, alighanem elkerekedne a szeme.

Egy férfi? Ilyen „veszély” mostanában nem fenyegette. Az Esemény óta nem állt szóba hímnemű lénnyel, legalábbis nem a szórakozás szintjén. Nem is udvarolt neki senki. Nem hagyta volna, hogy bárki közeledjen hozzá. Igaz, olykor éjszaka arra ébredt – vagy ami rosszabb: este már el sem tudott aludni – hogy hiányzik a FÉRFI. Egy ember, akinek másak gondolatai, mint a nőké. Más a tekintete, az érintése, az illata. Aki egy egészen más világ küldötte – azé a világé, amellyel Thorának már nem sok kapcsolata volt. A szálak szakadozni kezdtek akkor, még jóval az esemény előtt, és most úgy nézett ki, hogy nem is állhat helyre a dolog. Végleg elromlott minden – Thora egyre messzebb került a férfiak világától.

Pedig hát itt voltak, köröskörül! Egész nap látta őket. Jöttek vele szemben a járdán, kerekeztek is, ahogyan ő. Mosolyogva előre engedték az ajtóknál, leültek az ablaka elé és mesélték a különböző ügyeiket, papírokat töltöttek ki és írtak alá. Ebédeltek, jártak-keltek, ahogyan a nők is. Amikor késő délután Thora hazaérkezett, és kinézett a lakás ablakán, még ott is, akkor is látott belőlük néhányat, vagy akár jóval többet is.

És mégsem léteztek. Az ő számára valahogy minden megtorpant az időben, jégbe fagyott. Képek kavarogtak benne, régi események, amelyekben mindig csak egy, egyetlen férfi volt a főszereplő. Ahogyan az ő életében is. Míg el nem romlott minden, hogy aztán a végén jöjjön egy végzetes perc. Vagy nem is volt egy perc, csak pár másodperc..? Annyi is elég, hogy vége legyen mindennek.

Ha idáig ért emlékeiben, erővel elterelte a gondolatait. Nem mindig sikerült. De már volt gyakorlata. Az évek ebben segítettek. Másban nem.

Mikor hazafelé kerekezett, annak örült, hogy ilyen sokáig világos van. Élvezte a napfényt. Nem sietett, az út szélén haladt utcáról utcára. A parkban tett egy fölösleges kört, csak azért, hogy tovább legyen friss levegőn. Bent a lakásban pedig kitárta az ablakot, és tudta, hogy másnap reggelig nyitva lesz.

Felkapcsolta az erősfényű lámpát. Nem szeretett félhomályban vakoskodni. A rajzmappa ismerősen simult a kezébe. Először mindig csak két dimenzióban tervezte az új táskát, de a fejében már eleve három dimenzióban rajzolódott ki. Egy olyan női táska járt most az eszében, amely egyáltalán nem túl nagy. Amibe nem lehet – a nők újkeletű szokása szerint – sokmindent belerakni, hogy sokszor szinte a bevásárló szatyrot helyettesíti. Ez a táska legyen finom, elegáns akkor is, ha az egyik változat műbőrből lesz. Nem dudorodhat ki a belepakolt almáktól, vagy joghurtos dobozoktól. Olyan táska kell, amely arra sarkallja tulajdonosát, hogy bánjon vele jól. Mert elegáns. Hirdesse már messziről, hogy aki viszi, nem háziasszony, legalább is akkor nem, amikor ezt hordja vállán. Nem kell rá vastag szíj, mert nem lehet nehéz, nem kell elosztani a nagy terhelést… Közben egy-egy nagyobb tervet készítve, eszébe jutottak apró megoldások, kicsiny részletek, kiegészítők, csatok rajzolatai, varrási trükkök – ezeket egy másik mappában gyűjtötte össze.

Észre sem vette, és úgy belemerült a munkába, hogy csak este kilenckor tért magához – a gyomra korgott. Dél óta nem evett semmit. Nehezen szakadt el a mappától és a jegyzeteitől, az anyagmintáktól, hogy legalább elmenjen a hűtőig, és megnézze, milyen falatokat kaphatna be – csak néhányat, hiszen késő van már a vacsorázáshoz.

A következő héten egyszerre két táskát vettek tőle. Ekkor már nem elégedtek meg a rajzzal, a tervvel, kérték a mintapéldányt is. Hát elkészítette, mert maga is sejtette, hogy jó lesz. Úgy érezte magát, mint egy költő az elmúlt századokban, amikor egy remek gondolatot vethetett papírra, vagy akár csak egy jóféle rímet. Amikor biztos lehetett benne, hogy most sikerült valami nagyon jót alkotni.

Ilyenkor repült a lelke!

Mostanában már érezte ezt néha. A táskák tervezésén és a sikerein kívül csak akkor, ha ritkán telefonált Chris, a sógora. Chris nem volt éppen könnyű eset, amikor megismerte Berten keresztül, Chris már kábítószerfüggő volt, és elég sok éven át az is maradt. Bert szégyellte az öccsét, aki szerencsére ritkán bukkant fel az életében. Aztán három évvel ezelőtt végre sikerült Christ rávenni, hogy vegyen részt egy leszoktató kúrán. Ami nem bizonyult elégségesnek: visszaesett. Fél év múlva belement egy második próbába, és attól kezdve szépen jött kifelé a bajból.

Chris most pénteken telefonált és nagy lendülettel mesélte:

- Képzeld, teljesen tiszta vagyok!

- Ennek örülök, Chris – Thora mesélte volna a maga sikereit a táskákkal, de valahogy nem jutott szóhoz. Chris most szokatlanul lelkes, ezért bőbeszédű volt:

- Még munkát is kaptam! El tudod ezt képzelni? Vagy elhiszed egyáltalán? Hogy nekem munkát adott bárki is! Igaz, még a drogelvonó alapítványnak dolgozom, de hamarosan biztosan kapok állást máshol is. Ez is olyan… majdnem igazi. Félig-meddig ács vagyok már, az alapítványnál kitanultam a szakmát. Öreg fejjel, nem igaz? Maholnap harminc leszek, de hát jobb későn, mint soha. Szóval ács, csak még papírom nincs róla. De mindenféle munkát meg tudok csinálni, főleg tetőn dolgoztam eddig.

- Hol vagy tulajdonképpen?

- A Damorant-tó partján. Tudod, hol van?

- Sejtem. Vagy kétszáz kilométerre innen.

- Vagyis csöppet sincs messze. Igazán meglátogathatnál… – majd hirtelen észrevette a telefonban hallható csöndet, rögtön elcsendesült ő is, bár a lelkesedését nem vesztette el. Valamivel lassabban folytatta: – Remélem, a nevem, meg az, hogy Bert a bátyám volt, nem zavar téged… Tudod, mire gondolok.

- Nem, nem zavar. Igazából csak az bánt, ami történt, de ezt te is tudod már, évek óta.

- Nem tudod túltenni magadat rajta?

- Nagyon nehéz dolog ez, Chris, hidd el nekem.

- Elhiszem. Ha velem történt volna egy ilyen szörnyűség… Bár, gondold csak végig, hiszen ez velem is történt, nem?

- Persze, Chris. Mindenestre nagyon lassan jövök ki belőle. Igazából persze sohasem leszek rajta túl. Csak a fájdalom enyhült valamelyest. De bármikor újjáéledhet, egy másodperc alatt. Megyek az utcán és szembejön…

Nem kellett folytatnia. Chris értette. Aztán, talán, hogy elterelje a nő gondolatait, hogy megvigasztalja a sógornőjét, más hangon folytatta:

- Építettünk egy nagy faházat. Jó régi, száraz anyagból, öröm volt vele dolgozni. Tudod, milyen a kiszáradt fa tapintása..? Szóval arra kérlek, gyere el. Szombaton az alapítvány átadja a házat, vasárnap beköltözünk… Persze az építők már szombaton is benne alhatnak.

Mit szólsz? Örülnék, ha eljönnél. Eljösz?

Thorának felrémlettek a szombatok. A vasárnapok. A napok, egyáltalán. Az esték magányosan, az éjszakák, amelyeknek nem akart vége szakadni. Hirtelen megrázta magát. Miért is ne? Egy kicsit más emberek között lenni, ugyan egy kivételével mind vadidegenek lesznek, hát nem baj, éppen az lesz a jó. Két napra elfelejteni mindent. Bertet is, bár Chris a külsejével, a mackós mozgásával, a szemével, a nevetésével rá emlékezteti majd. De hát Bert már nem számít. Nem ő számít igazán.

Az „igen!” kirobbant belőle. Maga is elcsodálkozott, hogy milyen természetesen ejtette ki a száján azt a szót, amely megtagadása volt az utóbbi hónapok, vagy talán évek magatartásának. De hát ideje váltani! „Legalább egyszer, csak egyszer”, fogadkozott, bár nem tudta, van-e értelme ilyen ígéretet tenni, ráadásul önmagának.

Chris rettentően örült. Gyorsan feldiktált egy telefonszámot. Nem mobilkészülék száma volt, hanem az alapítvány építési központjáé, ott a tóparton. És megint lendületbe jött, lelkesen és sebesen szórta a szavakat:

- Előtte telefonálj, jó? Ha vasúton jössz, kimegyek az állomásra. Mindenképpen értesíts, legkésőbb szombat reggel, oké?

- Oké! – nevetett Thora és maga sem vette észre, hogy attól kezdve a nap végéig nagyon jó kedve volt. Mintha az a látogatás a távoli tó partján bármin is képes lenne változtatni az életében.

Mivel pénteken éppen átutalták a számlájára a két újabb táska tervéért járó pénzeket, támadt egy ötlete. Hazafelé belépett egy autókölcsönzőbe. Azt hitte, nagyon sokba kerül kocsit bérelni, de most rájött, hogy a kaució lefizetése után már igazán olcsón megúszhatja. Főleg, ha csak úgy tervezi, hogy összesen három napra viszi el a járművet – így különben még valamilyen minimális kedvezményt is kapott. „Csak rá ne szokjak”, mondogatta magának vidáman. Kis kocsit választott, ami keveset fogyasztott, és könnyű volt vele parkolni. Például a lakása melletti mellékutcában, péntek késő délután. Így reggel akkor indulhat, amikor neki jólesik. Lehet, hogy venni kéne egy használt, olcsó autót? Egyelőre csak gondolatban élvezte, hogy lám, van pénze, még ilyen luxusdolgokra is költhet… Aztán eszébe jutott, hogy valami ajándékot kéne vinni Chrisnek. Vett hát két inget – a méretét ismerte. Azonos volt Berttel, meglehetősen hasonlítottak egymásra. Igaz, legalább egy éve nem találkoztak, mi van, ha Chris azóta lefogyott, vagy éppen ellenkezőleg..?

Este még rajzolgatott néhány kiegészítőt egy táskához, megnézte a neten, hány cég foglalkozik táskagyártással, divatcikkekkel. Hirtelen ötlettől hajtva keresett olyanokat is, amelyek sokféle ruhát, cipőt és egyebeket forgalmaztak, de táskát éppen hogy nem. „Ha visszajövök, megkeresem őket néhány tervvel, és próbálom rávenni őket, hogy vágjanak bele”. Nagyon bízott önmagában, a tehetségében. Legvégső esetben pedig a kitartásában.

A táj nagyon szép volt, szinte lenyűgözte az asszonyt. Ekkor fogta fel, hogy hónapok óta nem látott szántóföldeket. Nem látott igazi erdőt, csak a távében. Nem érezte azt az illatot, amit egy-egy napraforgótábla mellett elhaladva érezhet az ember. Nem is bírta ki sokáig, egyszer csak lefékezett, és megtorpant a padkán. Az úton nem jött semmi. Nem volt nagy forgalom annak ellenére, hogy szombat volt. Kiszállt, nyújtózott, körülfordult. Ameddig ellátott, csak néhány lankás domboldal korlátozta a kilátást. Ilyen hatalmas égdarabot ugyan mikor látott utoljára..? Talán gyermekkorában. Hatalmas világoskék kupolaként borult rá a tájra. Része volt a tájnak, mégis valami egészen más. Levegőburkolat, tartozék, nélküle idelent sem lenne semmi olyan, amilyen.

Aztán Thora átlépett az árkon. Bement a sudár napraforgók közé. Még fiatalok voltak, a tányérjuk kicsi, de szélein a Nap arany színe ragyogott. Puha réteg borította a tányérok közepét, amit ha megérintett, mintha bársonyhoz ért volna az ujja. Méhek zümmögtek körülötte, szorgalmasan hordták a virágport valahová, a messzi kaptárakba. Thora állt még néhány percig, farkasszemet nézett húszezer napraforgóval, mintha mind őt nézte volna, és ő mintha mindet külön-külön is látta volna.

Később magasabb dombok között vitt az útja, némelyik kanyarulatban lelátott a völgyekre. Vonat húzott el az úttal párhuzamosan, piros nyíl volt csupán, szinte nesztelen. Valahol sárkányrepülő szállt lustán-lomhán. Távoli négyszögletes tavak tükrözték az ég kékjét, talán halastavak lehettek, szabályosak, mesterségesek, mégis szépek, hiszen tele voltak élettel.

Az út menti táblákon egyre fogyott a kilométerek száma, ahányszor csak megjelent a DAMORANT szó. Amikor Thora utoljára állt meg, hogy közelről csodáljon meg egy levendulamezőt, felhívta Christ, aki biztosan ott ült már a telefon mellett, mert szinte azonnal lecsapott rá:

- Csiszolatlan Gyémánt Alapítvány, tessék!

- Szia, Chris – elég volt ennyit mondania, a férfiból feltört a jókedv:

- Thora, de jó hallani a hangodat! Remélem, úton vagy már, vagy netán közelebb is..?

- Húsz kilométerre vagyok a tótól. Hamarabb megtalállak benneteket, ha elmondod részletesen, hogy a tó melyik partján, hol, merre vagytok.

Egy nagy térképet terített a motorház tetejére – az autóval adták „szíves használatra”, mondta az ügyintéző rutinosan. Thora örömmel nyugtázta, hogy nagyon élvezi ezt az egészet. Mintha nem is ő lett volna, teljesen kicserélődött. Még ha csak erre a pár napra, akkor is megérte, gondolta vidáman, a hosszú bezárkózás után biztosan jót fog tenni két ilyen nap. „És lehet, hogy rákapok, minden hétvégén elutazom valahová. Tulajdonképpen, ha a táska-dolog komolyan beindul, nem kell nekem hivatalnoki állás; nem kell semmilyen állás! Szabad leszek!” Aztán igen gyorsan túlzásnak minősítette ezt az egészet, és visszatért a realitások talajára…

A tó fokozatosan bontakozott ki előtte a tájból. Hol egy kisebb részlete jelent meg a láthatáron, aztán eltakarta egy domb, egy erdőrészlet, hogy meglásson egy nagyobb vízfelületet – vagy csak sejtette, hogy valahol arra van… Az út felszaladt egy dombra, és akkor meglátta az egészet. Kékeszöld volt a víz. A térképről tudta, no meg annakidején az iskolában is tanulták – igaz, régen volt már! – hogy ez az ország második legnagyobb tava. Mindenesetre nem keltette egy tenger benyomását, persze, bármerről is nézte Thora, láthatta a szemközti partokat is. Üdülőtelepek, strandok, de olykor szép villák és komor fenyőerdők, ligetek is sorakoztak egymás mellett. Az út ugyan a településeken kívül haladt, viszont mind gyakrabban következett egy-egy körforgalom, amiből lefelé ágaztak a hozzájuk vezető utak. Végül felbukkant az Ingola név is, és ekkor Thora óvatosan a fékre lépett. Itt kell megtalálnia az alapítványt.

Megkönnyítették a dolgát: a hatszögletű logo, amely egy gyémántot jelképezett – a nevével ellentétben nagyon is csiszolt volt, szinte egy briliáns benyomását keltette! – több táblán is felbukkant, nyilak irányították az asszonyt. Így hát percek alatt átjutott a kis településen, és a dombra felfutó jókora telken a távolban látta már azt a bizonyos faházat. Messzire virított, ehhez fogható nem volt több a Damorant-tó partján. Egyszerű, téglalap alakú épület, nyers, és szép.

A tető szélén mintha még néhány alak mozgott volna: talán csak az esőcsatornát tették fel, alighanem, ez volt az utolsó munka, amit a házon végezni kellett.

Thora messziről megpillantotta Christ.

A férfi is a csatornarakókat nézte, de a zajra odafordította a fejét. Kicsit nagyobbnak tűnt, mint amikor legutóbb találkoztak – talán egy éve? Összeszedte magát azóta. Oroszlánysörényhez hasonlatos frizurája hirtelenszőke lett: kiszívta a napfény, szinte fehérre festette – sokat dolgozhatott a tetőn. Mert igen napbarnított volt a bőre, majdnem fekete a válla, a karja. Viseltes, rövid munkásnadrág volt rajta, a felsőtestén pedig csak egy trikót hordott. Körülötte sokan álltak még, mindenki az új házat nézte.

Valaki eléje került, mire Thora lekapta a tekintetét Chrisről, és a fékre lépett. Az emberek itt nem szokták meg a fel-alá guruló kocsikat, úgy látszik. Odébb látott két másik autót, az egyik terepjáró volt. Ha azok ott parkolnak, akkor ő is odaállhat melléjük. Chris futólépésben jött, boldogan. Még meg sem állt a kocsi, a férfi szinte feltépte az ajtót. Thora behúzta a kéziféket, leállította a motort – és akkor már érezte, hogy egy erő húzza ki őt a járműből. Chris úgy örült, ahogyan felnőttet örülni ritkán látnak – Thora például még sohasem.

- De jó, hogy végre itt vagy! Már nagyon vártalak! Vártunk..! – javította ki. Egymás nyakába borultak. Thora mérhetetlen barátságot érzett Chris iránt és ez fordítva is ugyanígy volt. Mégis… az a pillanat, amikor az asszony két erős férfikar martalékának érezhette magát, amikor azok köréje záródtak és egy széles férfimellkashoz préselték őt… Ugyanakkor érezte, mert éreznie kellett azt a gondoskodást is, a szorítás óvatos fékezését, mert Chris az utolsó pillanatban észrevette, hogy nem egy haverjával birkózik, hanem egy törékeny nőt szorít magához…

És a naptól meleg férfitest illatát is érezte: verejték és erő keveredett valamivel, amit Thora már olyan régen nem érzett. Egy pillanatig szédülten állt, furcsa érzések rohanták meg, kicsit elkábult tőlük. Persze, Chris ebből semmit sem vett észre, mert amikor végre hagyta Thorát kibukkanni erős karjai közül, a nő már összeszedte magát. Mosolygott. Arcon csókolta a sógorát, aki most már tulajdonképpen nem is volt az. A dolgok változnak. Elmúlnak, csak mi ragaszkodunk a régvoltakhoz, akkor is, ha már elkopnak, jelentőségüket veszítik, még az emlékük is fakulni kezd.

Chris olyan volt, mint egy viking lehetett ezer évvel korábban. Nagydarab férfi, szőke lobonccal a fején, és erős karokkal. Elhúzta Thorát a kocsi mellőle, felkapta és megfordult vele néhányszor a saját tengelye körül. Nem sok hiányzott, hogy a meglepett nő sikoltozni kezdjen.

- Jaj, Chris! Olyan… olyan vagy… – majdnem azt mondta: „mint egy gyerek”, de idejében elharapta, nehogy megsértse a férfit, inkább mást mondott: – Mint egy ácsmester, tényleg! Mutasd meg, mit ácsoltál össze!

Összeölelkezve indultak a dombtetőre. Thora végre körül tudott nézni. Chris nagy hangon mesélt az építkezésről, közben az asszony látta, hogy alighanem sok hozzá hasonló „civil” van itt. Látott vékony tizenéveseket, a szüleikkel beszélgetve. Néhányan napernyők alatt ültek. Az alapítvány kitett magáért: svédasztal is volt, többen már ebédhez készültek. Odébb állt egy rendőrautó is, két egyenruhás ült benne, de nem sokáig. Alighanem látták, hogy bár „kábítószeresekről” szólt a fáma, olyanok itt – már – nincsenek, hát elhajtottak.

- … és ez lesz a közösségi ház – fejezte be Chris csillogó szemmel az épület történetét. – Délután lesz valami műsor, este meg tánc, ugye, itt maradsz holnapig? – örült, majd hirtelen aggodalmassá vált az arca – Csak azt nem tudom, hol alhatsz, mert a környéken a moteleket és fogadókat lefoglalták a mi látogatóink.

- Ne aggódj, majd megoldom, Chris. Tudod, milyen izgalmas ez nekem? Évek óta nem jártam ennyi ember között, még a városban sem…

Tudták, hogy eljön ez a pillanat. Nem kerülhették el. Chris az egyik karjával magához ölelte Thorát, és hirtelen egészen más lett a hangja. Mintha egy percre kicserélődött volna, most nem az volt, aki eddig, és aki majd ezután lesz:

- Sokat gondolok rájuk én is, hidd el. De most ne rontsuk el ezzel… Ma szórakozni fogunk. Azt akarom, hogy lásd a művemet, mert a ház az enyém is. Én is építettem! És valakit be akarok mutatni neked. Valakit, akit bámulok, akire felnézek.

Ezt a mondatot Thora el is felejtette, amikor felértek a dombra. Még megfordult egy pillanatra, lenézett a tóra. Csodálatos volt a látvány: a kékeszöld víz, az öböl, amely mintha háttal nekik terült volna el, kinyílott a tó felé, annak része volt. Mégis valahogyan ide is tartozott. Sokan sétáltak, jöttek-mentek fel és le, nevetgéltek. Néha szótlan fiatal nők vagy férfiak mentek el mellettük. Chris észrevette őket:

- Az ő családjuk nem jött el. Vagy lemondtak már róluk, nem hisznek abban, hogy egyszer még tiszták lehetnek… Vagy már azok, de már nincs senkijük.

Thora ismerte a problémát – éppen a valamikori Chris révén. Bertnek is sok kitartásra volt szüksége, amikor az öccse végre vállalkozott az első leszoktatóra. És emlékezett még a férje csalódására, mikor Chris visszaesett. Egyszer, kétszer. Mindez évekig tartott, közben náluk sok változás történt, és a végén Thora valamilyen értelemben egyedül maradt Chris-szel, és gondjával. De addigra Chris tényleg kitisztult. Most ez az alapítvány adott neki munkát is.

A Csiszolatlan Gyémánt logóját trikójukon viselő fiatal nők és férfiak egy nagyobb sátor felé terelték a vendégeket. Chris ismerte sógornője érzelmeit, tudta, hogy nem vallásos:

- Egy pap most szenteli fel a házat. Addig megmutatom neked belülről.

Többen is lehettek így, mint Thora. Míg a ház előtt a legalább száz meghívott vendégnek a pap beszédet is mondott, és felszentelte az új közösségi épületet – nem mulasztotta el megjegyezni, hogy a ház az alapítvány telkén épült, amit többek között erős egyházi segítséggel vásároltak a tó partján – addig többen odabent kószáltak.

- Lent van egy nagy terem, ami étkező is lehet, de akár diszkó színhelye is. Ma este táncház lesz, és ha véletlenül esne az eső, akkor idejövünk… Oldalt van a konyha és más kisegítő helyiségek. Illetve… majd lesz. Még sok munka van hátra… Gyere, felmegyünk a lépcsőn. Csak egy van, az is keskeny, ezért nehezen engedélyezték a tervet. Faépület, tűzveszélyes, tudod, mondták ám a szöveget a bürokraták a jól körülbástyázott íróasztalaik mögött – Chris most már megkönnyebbülten mosolygott. Thora csak sejtette, hogy az alapítvány emberei elég sok olyan harcot is vívhattak többek között a hatóságokkal, amelyek csöppet sem voltak látványosak. Csak nehezek. Akár az emeletes, hatalmas faház felépítése a semmiből.

Chris közben mesélt valamit a beton alapokról, meg valamilyen elektromos vezetékekről, amelyeknek eleve kihagyták a helyét, a földszintről a sarkokban viszik majd fel az emeletre –de Thora erre már nem annyira figyelt. Az emeleten kisebb szobák is voltak: szépen ácsolt korlátok és karfák a lépcsőnyílás körül. Megállt az egyik ablakban, ismét látta a tavat, most magasabbról.

- Érzed a hangulatát? – kérdezte Chris, és nagy lendülettel körbemutatott, mintha meg akarná ölelni a házat – Fában lakni, hát van ennél csodálatosabb? Minden oldalról ez vesz körül, ráadásul hamarosan fenyőket is telepítünk a ház köré… Pár év és nagyra nőnek.

Thora furcsán érezte magát a puszta épületben. Sehol egy bútor, egy szék, egy váza, egy szőnyeg. Minden ajtó és ablak meztelen még. Minden csak szögletes nyílás, ahol benevet az ég, vagy amin át látni a másik szobát, a folyosót. Nyers színű fa, de az illata tényleg csodás. Beszívta ezt az illatot… nem tudott betelni vele.

Chris hangosan nevetett, örömében. Nagy gyerek volt, de most tényleg oka is volt a jókedvre. „Igazából nekem is van”, jutott az asszony eszébe. Chris kijött a bajból, talpra állt, vagy nemsokára tényleg talpra áll. Egy jó ács, aki ráadásul imádja a fát, amivel dolgozik, és érti is a munkáját… Akár itt a tóparton, akár bárhol másutt, megtalálja a számítását. Boldog ember lehet belőle. Most már csak találnia kéne valakit…

Amikor a felszentelés után végre leülhettek az árnyékvető sátor alatt, mindenki maga válogatott a szerény kínálatból. Kaptak tálcát és evőeszközöket. Fából ácsolt padokon ültek, abrosz nem volt az asztalokon. Chris megsimogatta a simára gyalult és szemlátomást gondosan megmunkált asztalt:

- Ezt nem én csináltam, a padokat sem. De azért szépek.

Ezen Thora mosolygott egy nagyot. Chris csak a bajsza alatt somolygott. Körülöttük ugyanolyan felszabadult, szinte boldog emberek ültek. Alkoholt nem adtak, pénzért sem lehetett kapni. Thora értette is: egy kábítószer ellenes alapítvány nem hozhat ide egy másik kábítószert, bármennyire is „elfogadott társadalmilag”, mint olvasta valahol régebben. De úgy tűnt, az ittenieknek ez nem is hiányzik, így természetes. Bár valaki említette, hogy hoztak magukkal vörösbort.

Már az ebéd vége felé jártak. A mellettük ülők is bele-beleszóltak a társalgásba, közvetlenek voltak a hangulat barátságos. Chris kétszer is elszaladt, hozott üdítőt, körülugrálta Thorát. Aki közben egy fiatal párral elegyedett beszélgetésbe. Kiderült, hogy a lány függő volt, két évig küzdött az alapítvány elvonókúráján. A fiú kitartott mellette. Chris ismerte a történetet, sőt ismerte a szereplőket is. Elégedetten nézte őket, de Thora sejtette: arra gondol, hogy ennek a párnak jobb volt, könnyebb volt – ketten küzdöttek. Neki nehezebb dolga volt, mert az utóbbi években már nem állt mellette senki. Thora gondolatban elszégyellte magát, de máris megszületett a mentsége: ez nem az ő dolga volt. Éppen elég baja volt neki is! És Chris tudott erről. Nála jobban senki sem ismerhette az eseményeket. Annakidején Thora attól is félt, hogy ami történt, visszaveti Christ a kilábalás útján. De nem, furcsa módon éppen AZ adott neki új erőt. Példát kell vennem róla, mondta magának Thora egy évvel később. És ő is összegyűjtötte az erejét.

- Itt van! – ugrott fel Chris, és eszeveszettül kezdett integetni valakinek, aki most jöhetett felfelé a dombon. Még mindig valóságos népvándorlás zajlott, egy tánccsoport is feltűnt, fiatal lányok egyforma ruhákban, rövid szoknyákban, néhány fiú gitárral a kezében.

- Matt, Matthias! – kiabált Chris.

Valaki visszaintett. Thora háttal ült, nem figyelt. Egy pillanatra viszont ráfeledkezett Chrisre, aki most ott is hagyta őket.

- Mindig ilyen lelkes? – kérdezte a többieket. Azok mosolyogva bólogattak:

- Naná, ő sohasem szomorú!

- Még másokat is felvidít.

- Pedig hát neki sem volt könnyű.

- De a végén győzött. Ő is… – ezt a fiatalember mondta, szerelmes pillantást vetett a kedvesére, sőt közelebb hajolt hozzá és arcon csókolta, Thora egy pillanatig nem érezte jól magát, az érzelmek ilyen kimutatása idegenek között nem volt az ő erőssége. Ám rögtön eszébe jutott, hogy amikor két órával ezelőtt megérkezett, ő is így üdvözölte Christ, az meg őt. Lélekben felsóhajtott: „megtanulhatnám már, hogy sokszor olyasmiért kritizálok másokat, amiket én is elkövetek.”

- Thora, engedd meg, hogy bemutassam a legjobb barátomat. A tanítómat, a bajoktól megszabadítómat, a mesteremet, a példaképemet… – sorolta egyszuszra, vég nélkül, mondta volna még, de a jövevény mosolyogva véget vetett az áradatnak:

- Chris, most is túlzol, mint általában…

Thora felállt, megfordult, a férfira nézett. Valami belévillant, de még nem tudta, mi az. Csak valamivel később fogta fel, hogy tetszik neki ez az ember. Körülbelül annyi idős lehetett, mint ő, vagy pár évvel több. Nem volt nála magasabb, a két szempár egy magasságból nézett össze. Kis barna körszakáll, sötét szem, erős szemöldök. Köpcös, de erős termet. Nyílt tekintet. És egyfajta jó kisugárzás, amit Thora rögtön érzett, bár még talán csak az ösztönök szintjén.

Két kéz találkozott kicsit ügyetlenül, ez Thora műve volt. A férfi határozottan ragadta meg a női kezet. Mégis érződött, hogy ha férfié lenne, most jóval erősebben szorítaná meg.

- Matthias Bonham.

- Thora Wayan.

- Vagyis testvérek vagytok – állapította meg Matthias, de erre Chris meg Thora szinte azonnal reagáltak, hangosan, tagadva:

- Jaj, nem!

- Nem vagyunk testvérek.

- Sógor-sógornő vagyunk.

Matt – mert mindenki így hívta – fürkészően nézte Thorát. Alighanem belelátott az asszonyba, legalább is egy kicsit:

- Pedig te nem is vagy férjnél – mondta egyszerűen. Tegezte a nőt, úgy látszik, itt az alapítványnál ez afféle bevett szokás, gyakorlat. Thora visszaült és nem hagyta, hogy Chris magyarázza el a helyzetet, mert akkor az talán még érthetetlenebb lesz egy kívülállónak:

- Jó szemed van. Nem vagyok férjnél. Chris bátyja, Bert… meghalt.

- Részvétem. Akkor özvegy vagy, nem igaz?

Nem volt ebben gúny, nem volt semmi. Csak világossá vált, hogy Matt szereti tudni, kivel áll szemben, pontosítana minden adatot. Ő már csak ilyen volt. Chris és Thora tekintete egy pillanatra találkozott, és a lány kényszeredetten rábólintott:

- Így is mondhatjuk.

Chris a saját helyét adta át Mattnak, aztán elment, hogy hozzon a barátjának valami harapnivalót. Matt Bonham leült Thorával szemben. Észre sem vették, hogy közben a fiatal pár elment, mások jöttek helyettük, de egy kicsivel távolabb foglaltak helyet. Thorának volt egy olyan érzése, hogy Mattnak van itt tekintélye, tisztelik őt, azért nem jöttek közelebb. Talán azt hitték, bizalmas beszélgetésre kerül majd sor?

Majdnem igazuk lett. Mert a férfi teljes figyelmét a nőnek szentelte. Jó érzés volt Thorának, így ülni valakivel szemben, akiről tudható, hogy egész valójával csak arra figyel, amit a másik mond. Ez manapság már oly ritka, fogta fel Thora. És ettől fontosnak érezte magát, ami kellemes érzésnek bizonyult. Rég nem tapasztalta már.

- Mit kell tudnom rólad? – kérdezte a férfi, várakozva.

- Mit kell tudnom rólad? – kérdezte a nő ugyanolyan hangsúllyal. Ez jelzés volt, hogy Matt értse: egyenjogúak, ezzel Thora tisztában van, és megköveteli, hogy Matt is eszerint kezelje őt. A férfi elmosolyodott. Tetszett neki a visszavágás.