Melissa Moretti

Ház a hegytetőn

Kiadó: Adamo Books Kft.

5540 Szarvas, Gyóni Géza utca 11.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: Pavuk Péter

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-387-902-3

MOBI ISBN 978-963-387-903-0

2. kiadás (2011, 2017)

Írta: Melissa Moretti

Borítót készítette: Ádám Ágnes

Tördelte: Markó Richárd

Korrektor: Alapi Judit

© Nemere István, 2011

Tartalom

A rajongó

Valami megváltozik

A csapás

Találkozás

A küzdelem

A hegyek között

Nők az erdőben

Szorul a hurok

Harcolni kell

Leszámolás

Nyár végén

A rajongó

Sarah álmosan ébredt.

„Ilyesmi is csak velem fordulhat elő” – gondolta. Mert hogy úgy vélte: ha valaki valamennyi alvás után felébred, nem akkor érzi, hogy még nem aludt eleget, hanem majd később, délben, vagy délután… De ő egy ideje, ahányszor este a titokkal foglalkozott, mindig túl sokáig maradt a számítógép előtt. Nem volt képes abbahagyni a munkát, mert egyre csak jöttek a fejéből a gondolatok, a szövegszerkesztőn alig tudta követni. Így aztán mindig beleszaladt az éjszakába, és amikor végre bedőlt az ágyba, még akkor is telve volt egy másik világ izgalmával.

„Ez is az Ő hibája!”, mondta ki most hangosan, és nagyot nyújtózkodott. Felült az ágyban, és álmosan pislogva próbált körülnézni. Hirtelen elképzelte önmagát, szinte látta kívülről, amint gyermeki arckifejezéssel bambul az ágyban a takaróra tett kézzel. Nevetséges lehetek, jutott eszébe, és el is mosolyodott. Gondolatban visszatért a titokhoz. Nem csak ő nevezi így: valóban az. Most még nincs egyetlen ember sem a világon, aki tudna róla. Csak ő egyedül, aki készíti, aki esténként visszatér hozzá… Azt is tudta, ki lesz az első, akinek megmutatja majd, önként, sőt, nagy lelkesedéssel, ugyanakkor hatalmas szorongással is.

Megrázta a fejét, mint aki elhessegeti a gondolatokat. Még nem jött el ennek az ideje. De már csak pár nap, és akkor…

Akkor!

Kiugrott az ágyból, és szaladt az apró fürdőszobába. Szerette ezt a lakást. Nem volt az övé, csak bérelte, de már majdnem két éve lakott itt, mióta elvégezte a főiskolát, és kikerült a kollégiumból. Bár pedagógusként végzett, de nem akart tanítani. Viszont volt egy állása, ami még tetszett is neki. Ám a legjobban a „mellékest” kedvelte, amely egyszerre volt munka, szórakozás, és feszült izgalom is – a megbízó személye miatt. És most mindehhez még jött a titok is! Néha arra gondolt: talán túl sok ez.

Kilépett a zuhany alól, beburkolózott a frottír törölközőbe, és kipillantott a keskeny ablakon. A negyedik emeleten lakott, nem kellett attól tartania, hogy valaki meglesi őt meztelenül. A város egyik parkja terült el ablakai előtt, a túloldali alacsonyabb házak pedig elvesztek a fák zöldjében. Sarah fürdőköpenybe bújt, és a mosdó elé állt. A fogmosás után alaposan megszemlélte az arcbőrét – még nagyító tükröt is használt, és elégedetten tette le. A bőre hibátlan. „Ahhoz képest, hogy huszonhét éves vagyok…”
– gondolta vidáman. Élvezte, hogy szinte minden klappol az életében.
Még a Férfi sem hiányzik – bár Ő olyan, mint a mesében: hol van, hol nincs, van is, meg nincs is; és jószerével sokszor nem is lehet tudni, hogy most éppenséggel van-e, és ha igen, milyen szinten.

„Ki vagyok, mi vagyok? Hogyan jellemezhetném magam… ha mondjuk életrajzot kéne írnom, vagy… inkább apróhirdetést adnék fel magamról. Mit írnék bele? Huszonhét éves tanítónő, aki soha nem tanított, teltkarcsú, gesztenyebarna, kékszemű, vidám alaptermészetű, vállal…” De mit is vállalna? Hiszen van munkája, kettő is. Hát abba is hagyta a fantáziálást. Reggeli után felöltözött és elviharzott. Közel lakott a belvároshoz, egy gyakran járó busz bevitte egészen a központba. Nem tartott autót – bár tudott vezetni. Nem volt rá szüksége, és nem is biztos, hogy a fizetéséből fenn tudna tartani egy kocsit. Ám a bankszámláján, ha nem is túl szaporán, de nőtt, növekedett egy bizonyos összeg. Persze, erről sem beszélt senkinek.

Az irodaépület halljában összefutott Frankkel. A főiskolán ismerkedtek meg, és amint ő kikerült, rövid ideig együtt éltek. Aztán mindketten megértették, hogy ez nem nekik való. Ha nem is volt drámai az elválás, abban biztosak lehettek mindketten, hogy ezután százszor is meggondolják, összeköltözzenek-e bárkivel is. Frank később állítólag inni kezdett, mesélték a közös ismerősök, de megemberelte magát és még időben abbahagyta. Úgy hírlik, most egy sovány fekete nővel jár.

– Szia, Sarah.

– Szia, Frank.

Ennyi volt. Még megtorpantak egymással szemben – azóta nem igazán beszéltek – és egymásra mosolyogtak: a társadalmi szokások igazán erősek tudnak lenni. De majdnem ugyanabban a másodpercben értették meg mind a ketten, hogy nincs mit mondani a másiknak, bármit is szólnának, erőltetett lenne, tehát fölösleges, esetleg fájó is. Márpedig egyik sem akart fájdalmat okozni a másiknak. Kényszeredett mosollyal, és teljesen egyszerre mondták:

– Hát akkor… szia.

– Szia!

Elmentek egymás mellett, és volt ebben egy nagy adag megkönnyebbülés is. Most már biztosak lehettek benne, hogy legközelebb, ha összefutnak itt vagy máshol, már csak egy bólintás, egy „szia” lesz az a vékony szál, ami egy másodpercre összekapcsolja őket, aztán már az sem.

A város nagy volt, benne majdnem száz iskola a kicsiknek, a nagyoknak meg két egyetem. Minden nap történt valami az iskolákban, hetente, havonta dőltek belőlük a statisztikai jelentések. Sarah dolga volt, hogy ezeket összesítse legalább tizenkét féle szempont szerint. Másnak talán unalmas lett volna, de ő még azt is élvezte, hogy a számítógépen különféle színű és célú diagrammokat, grafikonokat készíthet, és azokat rendszerekbe foglalva archiválja. Ha valakit az érdekelt, hogy a város középiskoláiban az elmúlt két évben hány külföldön született diák tanult, egy pillanat alatt megmondta, és persze ennél jóval fontosabb adatokat is elő tudott varázsolni.

Sarah ilyen volt. A számok világában sem veszítette el a jókedvét, sőt. Semmiből nem csinált tragédiát: segített ebben a természete, az az „áldott jó”, ahogyan az anyja mondogatta annakidején. A szülei elváltak, apja elköltözött valahová Európa másik végébe, Sarah nem is tudta, hová. Utoljára négy éve kapott tőle egy képeslapot, még a régi címére, azóta semmit. Ha tudná az e-mail címét, talán írna neki – bár ebben sem volt biztos. Az anyja tavaly meghalt.
Sokat dohányzott – a tüdőrák pedig az egyik legborzasztóbb halál. Sarah nem is szeretett erre gondolni.

„Az én igazi életem az irodalom”, mondogatta – önmagának. Soha senkinek nem beszélt sem arról, hogy létezik Ő – már vagy egy éve belépett a lány életébe, és ezzel Sarah körül és benne minden megváltozott. De arról sem tudott senki, hogy mivel foglalkozik szabadidejében. És főleg nem beszélt a titokról, ami az utóbbi hónapokat édesítette meg.

Ma egyszerű hétköznap volt, a legrosszabb, mert hétfő. Mégis jó kedve volt, ha a titokra gondolt: már vagy tízszer gondolta végig, hogy még két napon át fogja csiszolgatni, és amikor készen lesz, hát… Nem merte befejezni a mondatot, annyira izgult, és egyben babonás is volt egy kicsit. Ha kimondja, vagy pláne ha másnak beszél róla, akkor biztosan kudarcot vall.

De kinek is mondaná el? Nincsen senkije! Ez egyszerre volt megnyugtató – most, hogy így a titok nem derülhet ki –, meg egy kicsit szomorú is. De hát huszonhét évesen az ember lánya már ne érzelgősködjön! – csitította magamagát.

A liftajtó kinyílt, a folyosón a bordó futószőnyeg ismerősen simult a lába alá. Találkozott néhány kollégával, legtöbbjüknek maximum a keresztnevét tudta, és talán egyikükkel sem beszélt mostanában két percnél többet. Néha úgy érezte magát, mint egy személytelen robot, aki csak egy számítógépes hálózat része, a klaviatúra meghosszabbítása, szeme is csak azért van, hogy lássa, mit írt a monitorra, ellenőrizhesse magát… De ettől sem lett szomorú.

– Szia, Sarah!

– Szia… szia… szia.

Egyik fiatalabb kolléganő gyorsan elújságolta neki, hogy aznap randizik egy csinos fiúval. Sarah biztatóan bólogatott, sugallva, hogy remek, ezt így is kell csinálni, ne habozz, mindent bele! Egy pillantással mondta el mindezt, némán, aztán máris a kis kuckójában volt, és örömmel nyugtázta, hogy az aznapi jelentéseket már odatették a gépe mellé. Lesz mit csinálnia! – örült, és percekkel később már bele is merült a napi feladatokba.

A kitűzött napon munka után a belvárosba ment, hogy vegyen magának néhány kozmetikumot. Nem véletlenül éppen olyanokat, amilyeneket. Nem csak ő kedvelte őket: ezek voltak az Ő kedvencei is. Márpedig Sarah szeretett finom illatot árasztani és tudta Róla, hogy ugyanígy kedveli őket. Ha pedig a kedvese bőrén, testén érezheti, akkor a hatás biztos lesz… A lány tehát kedvére válogatott a pultok között, gondolától gondoláig ment a jókora áruházban, ahol mindig kellemes illatok terjengtek, és a zene is csöndes volt, andalító. Amikor leért a fölszintre a kasszához, hirtelen megpillantotta Őt! Nem a valóságban volt ott, hanem egy tévé képernyőjén. Az áruház műszaki osztályán vagy harminc különféle méretű tévé képernyőjén mind más és más műsor pergett. A kultúrcsatornán látta meg a férfi fejét: már szépen őszül a halántéka, állapította meg Sarah, nem először. Egy riporterrel beszélgetett, de hangot nem adtak a készülékekre, szörnyűséges kakofónia keletkezett volna, ha mind egyszerre beszél, zenél, zajokat ad ki. Így aztán Sarah sem tudta meg, vajon miről kérdezték éppen. Lehet, hogy ez felvételről megy, nem élőben.

Hát igen, ma lesz az a nap, amikor… bejelenti neki. Még két és fél óra, állapította meg gépiesen az órájára pillantva. Kellemes érzést okozott neki, hogy láthatta Őt, ma először, ha csak így is. Két dimenzióban, egy hidegen csillanó képernyőn, ez kicsit idegen volt, távolságtartó. No, de hamarosan másképpen beszélünk majd! – futott még át az agyán.

A sarki újságosbódét szinte ellepték a napilapok, színes hetilapok, itt-ott néhány folyóirat címlapja is kikandikált ebből az áradatból. A pulton persze főleg a bulvárlapok nagybetűi ordítottak:

ELRABOLTÁK

KIÉGETT

MINDENÉT ELVESZTETTE

KÜLFÖLDRE MENEKÜLT

ELŐZETESBEN VAN

GYERMEKE FÉLÁRVA LETT

KOKAIN HATÁSA ALATT VEZETETT

TIZENHAT ÉVET KAPOTT A BOROTVÁS GYILKOS

HARMADSZOR IS ELHAGYTA FÉRJÉT

ELSZENESEDETT HOLTTEST A LEÉGETT HÁZBAN

SIKKASZTOTT A POLITIKUS

Köztük látta a FUTÁR-t is. Annakidején ott olvasta a hirdetést, az Ő hirdetését. És még most is emlékszik arra a torokszorító érzésre, amikor az előzetes telefon után felment abba a házba, a hegytetőre. Akkor már tudta, kihez megy, és éppen ez okozta az izgalmat…

…Most estefelé ugyanolyan érzés lepte el, mint akkor. Pedig milyen régen is volt már!

Amikor a taxi elhajtott mögüle, és csönd lett, Sarah visszaemlékezett. Akkor is nyár eleje volt, mint most. Tavaly ilyenkor, csaknem napra pontosan. Másoknak egy év talán semmi, neki viszont rengeteget jelentett. Annyi minden történt ezalatt!

De most nem remegett a keze, amikor megnyomta a gombot.

A környék csöndes volt. Errefelé már kevés a ház. A hegy szinte a város fölé magasodik, no, kis túlzással, hiszen nem több háromszáz méternél. Az itteni villákban lakik a város krémje, szokták mondani. Kis parkok mélyén megbúvó, nem túl kihívó házak, némelyiknek nincs úszómedencéje sem. Mindenesetre, ha valahol „odalent” a belvárosban azt mondják valakiről, hogy a „hegytetőn” lakik, az rögtön tiszteletet ébreszt. Aki oda viteti fel a megvásárolt árut, „virágos” címet diktál be bárhol, az előtt meghajolnak, és másképpen néznek rá. Pár évtizeddel korábban, amikor a város bekebelezte a Hegytetőt, telkeket jelöltek ki rajta, egy minden bizonnyal természetkedvelő városházi hivatalnok adta a leendő utcák nevét: Búzavirág, Vadrózsa, Levendula, és hasonlók. A ház, amelynek kapujánál Sarah most csöngetett, a Gyopár utcában volt. Igazán kevés ház állt itt, azok is szellősen, egymástól messze, ősfákkal tarkított kisebb-nagyobb ligetekben. Sarah szerette ezt a környéket, amit nem ismerhetett volna meg, ha…

Megreccsent a hangszóró:

– Ki vagy?

A férfi hangján érződött: nagyon is tudja, ki jött, azért szólalt meg tegeződve. Sarah pajkosan válaszolta:

– Egy fáradt vándor, aki ételre, italra és némi melegségre vágyik.

Larvino, persze rögtön megismerte a hangját, de azonnal átvette ugyanazt a stílust és hangnemet:

– Némi melegséggel nem szolgálhatok. – Majd kis hatásszünet után hozzátette: – Csak igen-igen nagy, szívből jövő melegséggel, ami aztán később esetleg el is fajulhat…

Sarah kellemesen megborzongott ennek hallatán. Volt a férfi mély, olykor szinte torokból áradó hangjában valami, ami így hatott rá. A tarkójától a sarkáig borzongott ilyenkor, a rá váró örömök előre bizsergették testét, lelkét. És nem csak a hangja: az egész lénye varázslatos volt Sarah számára. A puszta közelléte beindított valamit a nőben, ami nő volt, ami azzá tette őt, azonnal. Most is ezt érezte. Elég volt az a tudat, hogy a férfi itt van valahol a közelben, sőt, hogy mostantól kezdve felé közeledik, máris elszabadított benne mindent, amit máskor féken tart.

Az elektromos zár felberregett, Sarah belökte a tölgykaput, és máris a kertben volt. A kövezett úton halkan kopogott a cipője. Kedvelte az út mellett sorakozó fákat. A kert, amit Larvino persze nemegyszer dicsekedve „parknak”, sőt olykor „ősparknak” nevezett, nem volt nagy. Aminthogy a háza sem éppen egy palota, de még csak nem is egy valamikori nemesi kúria benyomását keltette. Egyszerű villa, ami a múlt században épült, kétszintes, hátul egy garázs, elől kis terasz, lépcsővel. A főbejárat nem pontosan középen nyílik, így a szimmetria mellőzése vizuálisan valamivel nagyobbnak mutatja a házat, mint amekkora. Persze az értékét elsősorban az határozza meg, hogy a Gyopár utcában van, vagyis: a Hegytetőn.

Friss szellő lengedezett, itt soha nem jelent meg a szmog, ami azért odalent olykor előfordult. Az égbolt ilyenkor estefelé acélszürkén borult a városra, kékségét lassan elveszítette. Keleten már közeledett a homály, de nyugaton még éppen hogy csak lement a nap. A fák már nem vetettek árnyékot, bár aki látta őket, talán önkénytelenül is odaképzelte a sötétebb foltokat. A férfi kocsija kint állt a garázs előtt. Ő maga nem jött a lány elé, bent a házban várta.

Sarah kopogtatás nélkül lépett be a földszinti előtérbe, amit Larvino hallnak szokott nevezni. A férfi mindent egy kicsit többnek, nagyobbnak, szebbnek láttatott, elnevezéseiben felsrófolta a dolgok értékeit. „Lehet, hogy én sem vagyok olyan csinos, amilyennek mondani szokott..?”, morfondírozott Sarah, de töprengeni nem maradt idő. A férfi, aki egy fehér, bolyhos frottírköpenyben az ajtó mögött rejtőzött, most egy vérfagyasztóan váratlan és vad kiáltással előugrott, megragadta a lány egyik karját…

Nem volt ez élet-halál harc, máskor is megesett, hogy a házigazda rögtön érkezéskor letámadta a lányt – bár az udvaron, a kertben sohasem tette. Félt a lesifotósoktól, mint egyszer egy gyöngébb pillanatában bevallotta. A házban viszont űzték már ezt, és mindenféle más játékot. Volt, hogy Sarah érkezésekor egy „halott” fogadta a hall közepén. Akkor a lány tényleg megijedt, rémült sikollyal szaladt hozzá, és térdre vetette magát mellette – mire
a „halott” persze rögtön nagyon is élő lett, és végül a hall szőnyegén érezték jól magukat…

De megesett az is, hogy Larvino a terasz alatt lapult, és amikor a lány mit sem sejtve sietett a bejárat felé, mezítláb, és így nesztelenül, követte őt be a házba, és hátulról támadt rá… És volt, amikor egyenesen odafent a hálószobában várta, a mobilján irányította a lányt, olyan módon és szavakkal, mintha ő egy élettelen GPS-hang lenne: „Haladj tovább egyenesen… most fordulj jobbra… a második ajtón nyiss be… újratervezés”. No persze az „újratervezés” akkor következett be, amikor Sarah benyitott a hálószobába, és Larvino ott állt anyaszült meztelenül…

Most nem ez történt. Vagy csak majdnem. Mert amikor a lány nevetve-sikongva igyekezett szabadulni a férfi karjaiból, a köpeny veszedelmesen kezdett szétnyílni. Sarah-nak egyetlen pillanatig sem volt semmi kétsége, hogy megint AZ következik majd. A kapcsolatuk nem ezzel indult, de hamar rátértek a szexre, és azóta is uralja mindkettejüket.

Sarah – bár úgy tett, mint aki szabadulni akar – vetkőzni kezdett. Igaz, először még úgymond futtában: ledobta a táskáját egy fotelba, aztán gombolni kezdte a blúzát. A férfi ekkor vadállatot mímelt, amely lassan, de igen határozottan lopózik áldozata felé. Időt adott neki, hogy maga szabaduljon meg öltözéke most már nagyon is fölösleges darabjaitól. A lány persze tudta, hogy erre kapott lehetőséget és élt is vele. Sarah az ablakhoz érve kipillantott a házból: egy villanásnyí ideig látta odalent a Várost, most kezdtek felgyúlni a fények. Aztán máris célba vette a lépcsőt. A férfi leoldotta a köpenye övét, az szétnyílott és láttatni engedte, hogy bizony már nagyon is készen áll arra, ami most már biztosan bekövetkezik. Efelől Sarah-nak sem voltak kétségei. Felfelé vágtatott most, irány az emelet! A lépcső tetején „elveszítette” a cipőit, és máris gombolta ki a farmernadrágját is. Mezítláb szaladt a hűvös padlón. A férfi hatalmas morgásokkal, továbbra is zsákmányát üldöző vadállatot imitálva, lassan, mint egy medve, lépkedett felfelé. Ő is biztos volt már abban, hogy elejti a zsákmányát, hát nem sietett. Különben is, időt kellett adnia Sarah-nak, hogy lekerüljön róla az összes ruhadarab.

A lány a hálószoba ajtajában megtorpant, és a küszöbről visszanézve lassan, sztriptíztáncosnői mozdulatokkal, riszálva vette le a nadrágot. Mozgása lelassult, hogy még csábítóbbá váljon egy „vadállat” számára. Ősi volt ez a tudás, a csábító mozdulatok sora, egyetlen nő sem tanulja, mégis birtokában van már egy kislány is. Sarah előbb az egyik, majd a másik lába szárát szabadította ki a nadrágból. Amikor idáig jutott, a férfi ledobta a köpenyt, és teljesen meztelenül közeledett az ajtóhoz. Sarah még egyet sikkantott, mint akit sokkol egy meztelen férfi látványa, és elrúgta a nadrágot valahová. Mire az ágyon ülve lehúzta a bugyiját és kikapcsolta a melltartó pántját, a férfi már a küszöbön morgott, karjaival-karmaival kaparta a levegőt, mint a tigris, „aki” már nagyon vágyik áldozatára… És ez így is volt…

…És mint a megvadult tigrisek, úgy is szeretkeztek. Látszólag dühödten, türelmetlenül, féket és illemet nem ismerve, harapdálva – de egyikük sem hagyott nyomokat. Minden harapásban több volt az imitálás, mint a hatás. De hát valamikor ebben egyeztek meg: egyikük sem hagy nyomokat a másik testén. Nem mintha Larvino nős lett volna, vagy Sarah a férjétől szökött volna el lopakodva a szeretőjéhez, a Hegytetőre. De ez is része volt játékuknak. Úgy tettek, mintha lopott szerelemben élnének, mintha a kapcsolatukat az egész világ előtt titkolni kellene. Sarah-nak ez nem is volt ellenére, hiszen ezzel csak fokozták a játék izgalmát. Tudta, hogy Larvino – ez vezetéknév volt, de mindenki így hívta őt – valaha nős volt, van is valahol egy nagykamasz fia, de soha nem mutatkoztak együtt, az egykori feleség pedig kitartóan süllyedt alá a feledésbe.
Nem volt senkije, ezért „nyitva az egész világ a szívem előtt” – szokta mondani. Amikor a híres írót a magánélete, a család felől kérdezték, vagy patetikusan az iránt érdeklődtek, hogy egy író hogyan mutat utat az olvasóinak, talán legjobban a saját életével, mint egy messzire világító fáklyával… becsületére legyen mondva, Larvino kereken megmondta: ő bizony nem az a példakép, amit e tekintetben olvasóinak vagy bárki másnak követnie kellene.

Sarah egy dallamot hallott az agyában, rezgése szétáradt az egész testében. Egyszer már említette ezt Larvinónak, de a férfi akkor nem igazán figyelt rá. Ez a dallam nem volt része semmilyen zenedarabnak, amit Sarah valaha is hallott. Csak benne született, és csak akkor hallotta, amikor a férfival szeretkezett. Soha máshol, más férfival, más alkalommal nem jött elő. Most viszont teljes erővel zengett, szétterjedt benne, majdnem olyan erősen hatott rá, mint maga a férfi.

Larvino szeretkezés közben lassan levetkőzte tigrislétét, a vadállat megszelídült, illetve másféle állattá alakult át. A lény, amely szereti és műveli a szexet, ott lapul minden emberben – pápák, apácák, szerzetesek, remeték réme. De ott van mindenkiben. Kiben erős, kiben gyengébb, van, ahol alig él, és van, ahol tombol szüntelen. Larvino valahol középúton lehetett; ha alkalma nyílott rá, akkor nagyon szerette – különösen Sarah-val, akiről a tapasztalatai azt súgták, hogy ő is így lehet ezzel…

…Sarah valahol a magasban repült.

„Larvino ért hozzá, hogyan kell egy nőt boldoggá tenni” – most megint ez a frázis jutott az eszébe. Nem tudott jobbat, most nem. Az agya különben sem a gondolkodásra volt beállítva. Most csak éreznie kellett, mert Larvino mozdulatokkal adta értésére, hogy ne tegyen semmit, ő majd „kiszolgálja”. Egyszer beszélgettek erről, illetve Sarah szóba hozta, dicsérte a férfit, de az csak valami olyasmit válaszolt, hogy ez a férfi dolga. De rögtön hozzátette, hogy hiszen ez kölcsönös, ő is elvárja, hogy Sarah dédelgesse őt, de csak utána, amikor már végzett az ő „dédelgetésével”…

Sarah most is azt érezte, hogy megkülönböztetett figyelem tárgya. Ezért rajongott annyira Larvinóért. A férfi mindig is nagy tisztelettel vette körül partnernőjét, mindenhol. Ha nagyritkán valahol emberek között jártak, megjelentek – akkor is. Akivel volt, arra figyelt, vagy legalábbis úgy tett, mintha rajta kívül a világon senki más nem lenne.

De most nem a világ előtt voltak. Most a világ elől elbújtak, és jó volt nekik így. A lány érezte maga fölött a férfit, és volt egy pillanat, amikor sehol sem értek egymáshoz. Mintha egy villamos ív feszült volna ki közöttük, Sarah szinte visszatartott lélegzettel várta, hogy vajon hol következik be az érintés, mi fog történni?

És amikor megtörtént – egy forró száj csapott le a jobb mellbimbójára – valósággal felsikoltott. A kéj azonnal szétáradt benne, még jobban, mint eddig. Soha nem hitte volna, hogy így is lehet.
Hogy a két test csak egy-egy ponton érintkezik a másikkal, mégis, ott folyik át az akarat és az öröm, amely megtölti mindkettőjüket… Ehhez képest aztán, amikor végre ismét egyesültek, már közel volt a felszárnyalás, majd a világgá kiáltó öröm. És végül a jóleső kábulat, amelybe belezuhanni maga is legalább olyan örömöt jelentett, mint a többi, ami előtte történt meg velük.

Odakünn már sötét volt, talán az éjszaka kezdete?

Sarah felébredt. Az első érzés, ami ösztönösen mozdult benne: Larvino itt van..? Százezer év óta ezzel ébrednek az anyák és a feleségek, szeretők. Az első gondolata az asszonynak, ahogy eszmél: a másik megvan, semmi baja, itt van, alszik ő is..? Vagy ébren van már? – lesték őskori hajnalokon, és tízezer éveken át minden nap valahol ezen a földön.

Ott volt. Egyenletesen lélegzett. Sarah látta az ablakok négyszögét. Odakünn egyszerre volt éjszaka, de nem csak az, valami más is… A város fényei belopóztak, rejtélyesen mozdultak, csillantak a szoba mennyezetén. Itt soha nem kellett függöny a hálószoba ablakaira, és nemcsak azért, mert a ház emeletén nyíltak azok az ablakok.
Pár méterrel odébb ért véget a kert, arra már fák sem nőttek, ott indult meg a nagy ligetes lejtő, amely alul a szerpentin útba csatlakozott egyre meredekebben. A Larvino-házból, csakúgy, mint a Gyopár utca többi villájának keletre nyíló ablakából a városra lehetett látni. Amely ősszel ködös szmogba burkolózott, de nyáron millió hunyorgó fényével űzte el az éjszakát.

Sarah felkelt, és ahogyan volt, meztelenül az ablakhoz ment. A látvány olyan volt, mint máskor. Havonta legalább három éjszakát töltött Larvinónál, immár nyolc hónapja, ha jól számolta. Ám igazából nem akarta számolni. A széles ablakpárkányhoz dőlt, és nézte a fényeket. Utcai lámpasorok rajzolták ki számára a Szabadság-teret, a Leona-utcát, a Jakab-templomot, akárha egy térképet nézett volna felülről. A többi utcát csak sejtette. Idelátszott a Belváros egy része is.

Eszébe jutott az a bizonyos első nap, amikor idejött. A FUTÁR-ban böngészte a hirdetéseket. Nem volt szüksége még egy állásra, szépen keresett a statisztikával, de azért szívesen csinált volna valamit, aminek van köze az irodalomhoz. Rengeteg olvasott már fiatalon is, és most is sokszor erre áldozta a szabadidejét.

És egy napon meglátta: „Író keres korrektort…” A részletek nem nagyon érdekelték Sarah-t, akkor nem. Igaz, a hirdetés sem bővelkedett magyarázatokban. Csak egy e-mail címet adott meg valaki, freemail-cím volt, olyan, amit ingyen bármikor bárki kérhet, akár csak egyetlen alkalomra is. Sarah jelentkezett egy rövid levélben. Csak annyit írt, hogy megpróbálná a korrektúrát. Még aznap este kapott egy meglehetősen zavaros, hibákkal teli szöveget. Tíz vagy tizenkét oldal volt az egész, és mellé a kísérő levélke: „Javítsa ki legjobb tudása szerint. Ezt a szöveget megkapta az összes jelentkező. Aki a leggyorsabban visszaküldi a legkevésbé hibás szöveget, az kapja meg a munkát. Sok sikert!” – ennyi volt a levél, aláírás nélkül.

Sarah sok mai írót olvasott, de nem ismert rá a szövegrészlet szerzőjére. Kétségtelenül egy irodalmi mű részlete volt a kezében, azaz számítógépe monitorján, de először nem sok ideje volt a szöveget elemezni, stílusjegyeket felfedezni. Első fordulóban kiirtotta belőle a fölösleges betűket, aztán a helyesírási hibákat, amelyek valószínűleg abból keletkeztek, hogy az író igen gyorsan és figyelmetlenül írt a klaviatúrán, sokszor melléütve, nem törődve a hibákkal. Nem volt számára lényeges, ha itt-ott összefolyt két szó, vagy kimaradt akár két betű is egymás után, írt tovább és nem tért rá vissza, legalábbis ebben a szövegben semmi nyomát nem lehetett felfedezni annak, hogy ő maga a korábbi mondatokban, bekezdésekben, oldalakon valamit is kijavított volna. A szöveg igazából elég siralmas állapotban volt. Sarah néha percekig tűnődött egy-egy betűhalmaz fölött, annyira hibás volt a szöveg. De kibogozta a dolgokat. Nem sietett, pedig tudta, hogy időre dolgozik. Néhányszor ugyan felmerült lelki szemei előtt a rémálom, hogy rááldozza egész éjszakáját, és mégsem ő lesz az első. Bizonyára sokan nekiestek ugyanennek a szövegnek, ők is most ezen dolgoznak. Rámegy az éjszakájuk, egyeseknek talán még a másnap délelőttjük is… De aztán elhessegette ezeket a gondolatokat. Mit ér vele, ha első lesz ugyan a versenyben, de hibás marad a szöveg? Hát inkább arra koncentrált, hogy mindent kijavítson.

Amikor végzett az első fordulóval, nekiállt még egyszer végigolvasni. Itt is talált még hibákat, amiket ő hagyott a szövegben, de már észrevett egyenetlenségeket a stílusban, ritmustöréseket, szóismétléseket is. Nem nagyon merte volna kijavítani – ki tudja, hátha egy nagyon híres író könyvének részletét küldték el neki, és az mégis hogyan néz ki, hogy ő belejavít a „nagy X.” vagy a „még nagyobb Y.” munkájába? Ami esetleg meg is jelent már valahol… Eszébe jutott, hogy keres a neten egy olyan programot, amely felismeri az irodalmi szövegeket és kimutatja, kinek az ismert művéből való… Milyen nagy szám lenne, ha a kijavított anyaghoz már ezt is odaírná!

De erre sajnálta volna az időt. És különben is, ekkor megint győzött a kötelességtudata. Gyermekkora óta ilyen volt: ami munkát kapott, azt szerette jól és pontosan elvégezni. Ez neki örömet adott, bár mások sokszor nem értették és fölösleges buzgósággal vádolták.
Hát most is ez volt a helyzet. Azt kérték, javítsa ki a szöveget a legjobb tudása szerint, és nem azt, hogy további információkat gyűjtsön.
Így hát kijavította a saját maga által még itt-ott benne felejtett hibákat, aztán egy harmadik átolvasás következett. Azt a néhány stílushibát kijavította, és összefésülte ezeket a mondatokat. Aztán negyedszer is végigment rajta – még jó, hogy szombat volt. Illetve, már bőven vasárnap, mire végzett. Odakünn hajnalodott, amikor visszaküldte a kijavított szöveget a feladónak.

Remélte, hogy pártatlan lesz az elbírálás, hiszen minden anonim módon történt. Aki elküldte a szövegeket a jelentkezőknek, nem tudhatta, hogy kinek küldi őket. Még azt sem, hogy férfi-e vagy nő, öreg nyugdíjas, vagy tizenéves gyerek. És a jelentkezők sem tudták, kinek dolgoznak. Mindenki megtette a legtöbbet, ami tőle tellett, remélte a lány, és belezuhant az ágyba.

Csak ebédtájban ébredt. Június vége volt, meleg vasárnap, a város fölött vibrált a hőség. Aki tehette, elment valahová. Ez járt Sarah eszében is: legalább a folyópartra, a strandra, vagy egy múzeum hűvösébe, utána alkonyatkor meginni egy kávét valahol egy parkban vagy egy sétányon, nézni az embereket… Éppen nem volt a láthatáron egyetlen férfi sem. Akkor huszonhat éves volt, és nem érezte magát rosszul társ nélkül. Persze néha eszébe jutott, hogy jó lenne már valakivel járni. Még jobb: valakihez tartozni. De nem problémázott ezen különösebben.

Odaült a géphez, és megnyitotta a levelezőprogramot. Meglepődött, hogy ott virított az üzenet a „korrektúrás” címről: „Ön nyerte a pályázatot, megkapja a munkát. Kérem, hívjon fel…” és a telefonszám. Percekig ült szótlanul: nagyon jó érzés volt ez – egy kis diadal járta át a lelkét, „győztem, győztem”, majd az is tudatosult benne, hogy lám, tudok én mással is pénzt keresni, nem csak statisztikával.
Aztán máris hívta a megadott telefonszámot. Már kicsöngött, amikor beléje vágott az aggódás: ki veszi fel? És mit mondok neki, ki vagyok én? De mire a vonal másik végén felvették, elszállt belőle a bizonytalanság.

– Tessék! – mondta egy határozott férfihang.

– Jó napot, Sarah Gallo a nevem. Én vagyok az a korrektor, aki… a levele szerint megnyerte a pályázatot. Nekem írta meg a telefonszámát.

– Áh, maga az! – a férfi hangjában némi megkönnyebbülés is érződött – Az én nevem Philip Larvino. Hallott már rólam?

Larvino! Sarah-nak majdnem kiesett a kezéből a mobil, még jó, hogy ült, úgy reszketett a lába. Larvinóról az utóbbi években rengeteget beszéltek, és Sarah a tévében is látta néhányszor.
Addig még nem olvasta a könyveit, de többször kacérkodott már egyik-másik kötetével a boltokban. Larvino romantikus regényeket írt, amelyekben mindig volt egy kis krimi is. Valami bűn, ami miatt az ügyben felbukkant vagy a rendőrség, vagy egy magándetektív, esetleg egy családtag, aki a másik családtag után nyomozott, volt valami bosszúállás, szerelem, áldozat, régi örökség, ősök vétke…
Sarah addig csak hallott itt-ott ezekről a könyvekről. Nem mindenki dicsérte, jobbára inkább csak a nőknek tetszett ez a fajta irodalom. Sarah nemegyszer hallott férfi olvasóktól meglehetősen becsmérlő kifejezéseket az ilyen könyvekről általában. Azt tudta még, hogy Larvino olyan jó negyvenes lehet, és sok ilyen művet írt már eddig is. Úgy tűnt, hogy az író erre specializálta magát, mondhatni ennél a műfajnál „ragadt le”.

– Hát persze, hogy hallottam! – nyögte a lány, miután meg tudott szólalni. Óvakodott attól, hogy azt mondja: olvasta is valamelyik könyvét. Mert mi van, ha az író rákérdez? Egyetlen címet sem tudott volna mondani.

Az író kijelentette, hogy a többiek munkája pocsék volt, „képzelje, már délután van, de még mindig érkeznek vissza pályamunkák, van, akinek húsz óra sem volt elég erre, és persze mind hibás, csak a magáé volt hibátlan, és gyorsan jött, ezért a többieket máris kivágtam”. Aztán a beszélgetés így folytatódott:

– Fel tudna jönni hozzám ma délutáni? Megbeszélnénk a részleteket, és megkapná az első munkát is.

– Hová fel…? – kérdezte Sarah, kicsit tájékozatlanul. Az író egy pillanatig hallgatott, aztán nagyon természetesen felelte:

– A Hegytetőre, a Gyopár utcába.

– Természetesen… van időm… – hebegte Sarah. Megkapta a házszámot, és hogy hány órára jöjjön, aztán a beszélgetésnek vége lett…

…Most Sarah eljött az ablaktól. Ismét elfogta az álmosság. Talán Larvino egyenletes szuszogása hatott rá álmosítóan?

Visszament az ágyhoz és beóvatoskodott a könnyű takaró alá. Érezte a férfitest melegét is. A legszívesebben hozzábújt volna, de nem akarta felébreszteni. Talán majd hajnalban.

De amikor reggel öt óra körül felébredt – odakünn persze már világos volt – Larvino még mindig aludt. Sarah ismét szabadjára engedte a gondolatait, az emlékeit: milyen is volt az a nap, amikor először lépett be ebbe a házba…

Taxival jött akkor is. A csengetésére a kapu kinyílt. Pontos volt, percre, sőt másodpercre pontos, mert Sarah egyszerűen ilyen volt. Akkor a házból nem sokat látott, teljesen elbűvölte őt a helyzet. A munka ígérete is, de főleg az, hogy a híres író vendége lehet, annak a házában. El volt készülve arra, hogy luxuskörülményeket fog találni, és hogy ott lesz nyilván az író családja is.

Mindkét dologban tévedett. Larvino házán látszott ugyan, hogy a gazdája igényesen válogatja össze a bútorokat, de inkább törekedett az egyszerűségre és a praktikusságra, mint luxusra. És a falakon lógó festmények mind a huszadik század végének termései voltak: egyik sem „fogta meg” Sarah lelkét. És azt is látnia kellett, hogy sehol egy lélek, nyoma sincs családnak vagy bárki másnak. Amikor óvatosan rákérdezett, a férfi hanyagul megjegyezte:

– Mint oly sokan, pár éve én is elváltam. Van egy kamasz fiam, olykor elmegyek vele valahová, de azt hiszem, többet jelentenek neki a barátai, mint az apja.

Philip Larvino még arról is beszélt, hogy jár hozzá egy asszony hetente kétszer, kitakarít, vasal és megfőz néhány napra előre.
Az író gyakran eljár találkozókra az olvasókkal, egyébként pedig itthon dolgozik. Sarah akkor a nappaliban ült – látta kint az alkonyi kertet – és áhítatosan hallgatta a híres embert. Persze, mielőtt elindult, megnézte a neten mindazt, amit róla találhatott.
Nem volt ez kevés, tízezernél is több találatot jelzett a kereső egyetlen másodperc alatt. Ami fontos volt, azt Sarah jól megnézte indulás előtt. Tudta, hogy negyvenhét éves, eddig tizennyolc könyve jelent meg, az utóbbi tízegynéhány évben kizárólag a „King és Társa” könyvkiadónál.

Amúgy a férfi egy kicsivel alacsonyabb volt, mint ahogyan azt a lány várta. A bőre napbarnított, talán eredetileg is kreol, a szeme fekete, csillogó, a haja is sötét. Élénk a mozgása, az arcmimikája, szeret beszélni is, bár tud hallgatni. És szívélyes ember, ezt már az első percekben lehetett látni. Hellyel kínálta őt a nappaliban, hozott valami üdítőt, és ő is leült, szemben a lánnyal. Öltönyben volt, a meleg nyári estében, a saját házában – és ez hízelgett Sarah-nak, aki meg volt győződve, hogy a férfi az ismeretlen hölgylátogató kedvéért öltözött ki így.

Amikor hozzá beszélt, Larvino nem vette le a tekintetét a lányról. A szeme nem röpdösött oldalra, nem tett úgy, mint a nagyon fontos emberek, akik beszélgetés közben is töprengenek az élet fontos dolgain, és szinte csak mintegy mellékesen beszélgetnek itt most valakivel… Akiről két perccel később már azt is elfelejtik, kicsoda és miért ül itt vele szemben.

– Tudja, kedves Sarah… ugye, szólíthatom így? Attól féltem, hogy a pályázatot egy pipás öregúr nyeri meg, aki szeret sokat beszélni, főleg olyan témákról, amelyek engem abszolút nem érdekelnek. Pedig sok dolog érdekel a világon. Most örülök, hogy maga nyert. Beszéljen magáról.

Sarah beszélt. Kezdeti elfogódottsága múlóban volt, Larvino értett hozzá, hogyan űzze el a „híres ember társaságában vagyok, és úgy izgulok, valamit el ne rontsak”- hangulatot. Egy órával később már úgy beszélgettek egymással, mintha régi és meglehetősen szoros ismeretség kapcsolná őket össze. Amikor a lány este hazaindult, egy pendrive-ot szorongatott a kezében. A rajta lévő szöveget kellett kijavítania, aztán a következő anyagot az író már egyenesen Sarah e-mail címére küldte, és úgy is mentek vissza a kijavított részek. A pénz, amit ezért kap, egészen tisztességes összeg volt.

Később arra gondolt: jó lenne ezeket a találkozásokat folytatni… Ne csak elektronikus levelekre és javítandó meg javított szövegek ide-oda küldésére korlátozódjon a kapcsolatuk!…

…Hát bizony nem korlátozódott – gondolta most kéjesen a lány. Már reggel volt, ő pedig kicsúszott a takaró alól. Érezte a férfi légzésén, hogy hamarosan felébred, nyugodt álma véget ért. A lány kiszaladt a fürdőszobába, a zuhany alá. Utána vadászni indult a házban – a saját ruháit kereste! Előbb a hálóban, azután az emeleti folyosón, majd a lépcsőn, a hallban… Mire Larvino is kijött a fürdőszobából – a tegnap esti emlékezetes fehér fürdőköpenyt viselte most is –, a lány már felöltözve a konyhában tevékenykedett.
Talált tojást, sonkát, kenyeret, tejet, egy kis salátát – mi kell még? Percek alatt elkészítette kettejük reggelijét. Értékelte a férfiban azt is, hogy tudván az esti látogatásról, napközben beszerez mindent a másnapi reggelihez, feltölti a hűtőt. Ez is egyfajta gondoskodás, nem csak az, amit a lány az ágyban szokott tapasztalni.

A férfi a háta mögé lépett, és két karral átölelte a nőt. Egy pillanatig mindketten érezték, hogy folytatni lehetne a tegnap esti „tigris keresi a zsákmányát”- játékot. De e nélkül is szép volt a reggel. Szép az éjszaka emléke, amely még ott bizsereg bennük.

– Köszönöm az éjszakát – mondta a lány, és egy pillanatra a férfihoz bújt. Larvino macsós arckifejezéssel nézett a lányra, és két oktávval mélyebb hangon megjegyezte:

– Ez természetes a részemről, drágám.

Ezzel megvolt az alaphangulat – reggeli közben még sokat nevettek. De a férfi látta, hogy a lánynak valami nyomja a lelkét, és túl gyakran pillant a faliórára. Talán azért is, hogy fitogtassa kicsit ember- és helyzetismeretét, a reggeli végén a vele szemben ülő lány szemébe nézett és megjegyezte:

– Sietős a dolgod, látom. Most éppen nincs munka, szinte semmit sem írtam az elmúlt tíz napban. De majd lesz, nyugodj meg.

– Nem a korrektúráról van szó, kedvesem – feszengett a lány –, hanem…

Folytatta volna, de ebben a pillanatban megszólalt Larvino mobilja. Ott hevert a konyhában… talán még este hagyta ott. A férfi felállt, és amikor meglátta a képernyőn a hívó nevét, bocsánatkérő mosolyt vetett a lányra, majd kisétált előbb a hallba, aztán az udvarra.
Sarah még ennyit hallott:

– Hiába telefonálsz naponta… Jó, tegnap este nem vettem fel… Most viszont tudod, milyen korán van még..? Nem, egyelőre nem tudok ígérni semmit. Azt mondtam, készül. Tudom, már régóta mondom, de még egy ideig biztosan…

Öt perccel később a férfi visszajött, a telefont a fehér fürdőköpeny zsebébe tette, és mintha nem is lett volna semmi szünet, a lányra függesztette a tekintetét:

– Hanem..?

Vagyis: „nem a korrektúráról van szó”. Hanem, mi másról?
Sarah már csak egy pillanatig habozott. Kinek mondhatta volna el, ha nem Larvinónak, az ő Philipjének? A „titok” most szűnik meg titoknak lenni. Ez egyszerre ébresztett benne egy kis feszültséget, de remélte, hogy ha megszabadul tőle, máris megkönnyebbül.

A férfi szemében nőtt az aggodalom és Sarah ezt jól látta.
Csak nem arra gondol, hogy..? Nevetve csapott Larvino vállára:

– Jaj, dehogy! Nem azt fogom neked bejelenteni, hogy terhes vagyok, ne félj! Erről szó sincs, szedem a tablettákat, ahogyan az meg van írva a nagykönyvben.

Larvino nem is titkolta, hogy megkönnyebbült. De hát akkor mi lehet az..? Sarah a táskájáért nyúlt, és elővett belőle egy pendrive-ot:

– Az elmúlt hónapokban annyira a hatásod alá kerültem…
Annyi könyvedet olvastam el, csupán magánszorgalomból, persze… Mert el kell ismernem, te sohasem beszéltél rá, hogy olvassam a könyveidet, de engem érdekeltek. Hiszen azok is részei a lelkednek… És a korrektúrák, a javítások sem múltak el felettem nyomtalanul, azt hiszem. No, de nem is szaporítom tovább a szót, szóval nekiültem, és ugyan nem könnyen, de… én is írtam egy regényt!

Larvino nem is titkolta a döbbenetét. Mindenre számított – lám, még arra a számára ijesztő változatra is, hogy a szeretője gyereket vár! – de arra, amit hallott, aztán végképpen nem. Most csak állt, és megszólalni sem tudott. Ez nála igen ritka eset lehetett, mert maga is érezte, hogy valami nagyon nem stimmel. Végül mesterkélten elmosolyodott, nagyot nyelt, közben átvette a kis szerkezetet, és az ujjai közé szorította.

– Látom, nagyon meglepődtél! – Sarah továbbra is vidám maradt. – Nem tudtad, hogy én is ismerem a betűket? És tudod, aki ilyen jó viszonyban van az ábécével… olykor le is írja a betűket, méghozzá a maga által választott tetszőleges sorrendben…

Végre a férfi is tudott nevetni:

– Hát… te aztán még tudsz nekem meglepetéseket okozni… És most mit csináljak vele? – szemlátomást még mindig határozatlanul tartotta a kezében a pendrive-ot.

– Mit is csinálhatnál vele… hát olvasd el!

– Ezt megígérhetem.

– Amolyan szerelmi-bűnügyi történet. Bizonyára nagyon naiv, és messze nem olyan jó, mint amiket te írsz… De szeretnék egy őszinte véleményt hallani a munkámról. Tudod, hány estém ment rá? Sokszor fél éjszaka írtam. Élveztem ugyan ezt a munkát, de két dologtól féltem közben. Az egyik: hogy fölöslegesen csinálom, mivel most fog kiderülni, hogy nem is tudok írni. Hogy sohasem lesz belőlem író…

– És a másik dolog?

– Vigyáztam, nehogy hasonlítson bármelyik könyvedre. Márpedig, tudod, olvastam a régebbieket, és az utóbbi évben két könyvedet is én korrektúráztam… hát bizonyára „megfertőztek” engem, a fejemet. Nehéz lesz másképpen írni, mint te, ezt végig tudtam. De mert én benne voltam és vagyok, hát nem látok ki belőle, ezért nem tudhatom, milyen lett. Te vagy az ideális első olvasó!
Aki persze lehet, hogy egyben az utolsó is lesz… Ha nagyon rossz, azt is mondd meg, őszintén.

– És ha így lesz, nem fogsz itt hagyni, amiért tényleg őszintén megmondom, mennyit ér a munkád?

– Ígérem, nem reagálok rosszul. Köztünk minden marad így, és úgy teszünk majd, mintha mi sem történt volna. Lehet, hogy pár év múlva már én magam is azt hiszem majd: csak álmodtam, hogy egyszer írtam egy könyvet…

A férfi kutatóan nézett a lány szemébe. De amit látott, az végül is elégedettséggel töltötte el. Zsebre vágta a pendrive-ot, ugyanakkor azt mondta:

– Nem szeretném, ha a mi kettőnk kapcsolatának vége lenne. Nagyon jó vagy, mint korrektor, és még jobb, mint szerető… – ezt már egészen közelről súgta a lány fülébe. Sarah csiklandósan nevetett.

A férfi erősen ölelte őt, mintha soha nem akarná elengedni.

De aztán elengedte, mert mennie kellett. Munkanap volt. Larvino taxit hívott, és kikísérte a lányt az utcai kapuhoz. Amikor a kocsi elporzott és a férfi egyedül maradt, lassan sétált vissza a házhoz. Még érezte a keserűséget a telefonbeszélgetés után. Kingnek persze igaza van… legalábbis a szerződés szerint.

És Philip Larvino végigjárta a kertet. Cél nélkül kószált a saját fái között, olykor háttal a háznak… mintha attól tartana, hogy az magába vonzza, és munkára kényszeríti. Pedig most nem tudott volna dolgozni. Kiment a város felőli oldalra is, hosszan figyelte a párás távolságot, élvezte a meleget. Csak később ment vissza a házba, kelletlenül. Még kínosabb volt az öltözködés. Néha igyekezett erővel kényszeríteni önmagát, hogy töprengjen a következő regény témáján, de valahogy nem ment. Most sem.
Még arra is gondolt, hogy megborotválkozik, de rájött, hogy fölösleges lenne, hiszen aznap nem kell mennie sehová.

Végre a monitorra pillantott, és eszébe jutott a zsebében lapuló pendrive. Örült, hogy valamivel lekötheti a figyelmét. Gyorsan leült a gép elé, bekapcsolta, közben a kis ezüstszínű eszközt betette a helyére. Odakünn szépen sütött a nap, idebent kellemesen hűvös volt, a gyomra tele, és az éjjel egy jót szeretkezett… Tulajdonképpen szép az élet, gondolhatta volna. De nem ezt gondolta.

Amikor a képernyőn végre megjelent a szöveg, elmosolyodott.
A kezdők mindig a külsőségekben lelik örömüket, és úgy látszik, Sarah sem különb e tekintetben. Felcicomázzák a szöveget, ezzel akarnak neki nagyobb jelentőséget adni. Még nem tudják, hogy egy a lényeg: maga a mű. Hogy az milyen. Ha tehetségesek és továbbjutnak, majd megtanulják. Azt is, hogy a művön kívül minden más csak másodlagos, vagy harmadlagos, vagy eleve nem is kéne lennie, mert csak akadályozza az olvasást, vagy eltereli a figyelmet. Fölösleges kicirkalmazni a címet, a fejezetek kezdőmondatát, a tördelő úgyis csak a nyers betűhalmazzal dolgozik.

Átsiklott hát a különféle „díszítéseken”, és belemerült szövegbe. Eleinte még a testtartása is hanyag volt, igazából nem érdekelte ez az írás. Abban persze bizonyos volt, hogy végig kell olvasnia, hiszen egy-két nap, vagy maximum egy hét, és a lány rátelefonál, vagy akár el is jön ide, csakhogy a „nagy író szájából” hallja, mi is a véleménye a művéről.

Aztán a férfi mind nagyobb figyelemmel olvasott, még közelebb is hajolt a képernyőhöz. Már nem figyelt az apróbb hibákra sem, amelyeket szerinte Sarah elkövetett – ide nem ez a jelző kellett volna, amott meg túl sok, ha három is van egymás mellett, az bizony fölösleges… a kevesebb több…

És ahogyan a férfi haladt előre az olvasásban, úgy vált az arca egyre komorabbá.