Melissa Moretti

Szerelem az olajfák alatt

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-884-2

MOBI ISBN 978-963-387-885-9

TARTALOM

Első fejezet: A változás

Második fejezet: Az út Montemorba

Harmadik fejezet: Az első napok

Negyedik fejezet: Szabadulás

Ötödik fejezet: Ellentámadás

Hatodik fejezet: Tavasz az őszben

Első fejezet
A változás

Catarina kilépett az utcára.

Kedve lett volna sírni, de dacosan összeszorította az ajkát. Nem, ezt nem engedheti meg magának. És nem csak azért, mert a széles üvegablakon át valószínűleg nézik a többiek az első emeletről. Itt lent pedig, a földszinten, már a biztonsági őr és a recepciós kislány is tudják, mi történt. Talán most is néznek utána? A vállát, a hátát figyelik: rázza-e már a zokogás?

Nincs még negyedórája, hogy a főnöke behívatta a szobájába. Catarina szívesen ment, azt hitte, a férfi már egy újabb munkáról fog beszélni. Hiszen az iroda, bár mostanában kicsit „sántikált”, azért egyre-másra szerezte a megrendeléseket. Legalábbis Catarinának úgy tűnt. A könyvelő cégnél csupa ilyen fiatal dolgozott, mint ő, jól megvoltak egymással is, a főnökkel is. Ide mindenki szívesen jött be reggel, és ha délután maradni kellett egy-egy sürgős munka miatt, hát maradtak. A jó társaság sokat jelent, néha szinte mindent. Különösen egy munkahelyen. Bár fiatal volt, Catarina ezt jól tudta már.

A főnök szavaira először alig ügyelt, csak azt várta, mikor mond konkrétumot az új munkáról. Ehelyett azt hallotta, hogy „világgazdasági válság”, meg azt, hogy „ez nem kerülte el a cégeket, amelyek nekünk munkát adnak”, és a végén „mivel nekünk sincs már annyi munkánk, mint régen, néhány munkatárstól búcsút kell vennünk”. Catarina csak ekkor kezdte felfogni, miről is van itt szó. De mire ez elhatolt a tudatába, a főnök már ki is mondta a végszót: „Magától válunk meg elsőnek”. És hogy Catarina ezt ne vegye a személye ellen irányuló támadásnak, ő jött ide legutóbb, igaz, hogy annak már két éve, de a többiek mind régebben vannak itt, némelyiknek családja is van, és hát arra is tekintettel kell lennie. Ő mint egyedülálló, biztosan könnyebben talál magának más munkahelyet…

Az is fájt Catarinának, most itt az utcán, hogy mindez olyan villámgyorsan játszódott le. Igazán felfogni sem volt ideje. Két perc a főnöknél, a harmadikban már vitték is a könyvelőhöz, akit nyilván előre figyelmeztettek, mert már a kész, névre szólóan kitöltött papírokat és igazolásokat dugta Catarina orra alá, és mutatta, hol írja alá. Mintegy álomban cselekedett, fájt mindene, legalábbis úgy érezte. A legfőképpen a lelke.

Aztán máris szedhette össze a holmiját. Még jó, hogy volt nála egy nejlonzacskó, vagy azt is úgy kapta valakitől? Nem emlékezett erre sem, pedig szinte most történt, tíz perce. A zacskó ott volt a kezében. Ösztönösen ment, nem állt meg, ne lássanak rajta semmi habozást, pláne nem kétségbeesést. És tulajdonképpen – emelte fel a fejét a buszmegálló felé menet – van ebben igazság. Hát ki is találna magának munkát, ha nem ő? Huszonnégy éves, két éve kitűnő eredménnyel végezte el a könyvelőiskolát. Mire a buszmegállóhoz ért, már tudta is, mit kell tennie. Volt ott egy újságos is. Catarina megvette az összes olyan lapot, napit és hetit, amiben álláshirdetések lehetnek, persze elsősorban azokra számított, amelyek eleve csak hirdetésekkel voltak tele.

Délután volt, a város lüktetett. Catarina máskor élvezte a nyüzsgést. „De most nem!” – gondolta kicsit keserűen. Erősen elhatározta ugyan, hogy nem esik kétségbe, de egy pillanatra most belezuhant a gödörbe. Látta önmagát, amint reggel még kihúzott felsőtesttel és egyenes derékkal szállt le ugyanerről a buszról, maga volt a vidámság és a bizakodás – most, órákkal később úgy szállt fel, mint egy öregasszony. Görnyedten, hajlott háttal, kezében a ronda nejlonzacskóval meg az összefogott újságokkal… Még az is eszébe jutott hogy nincs otthon ennivalója, munka után akart bevásárolni. Hát ezt most is megteheti, szó szerint munka után van már.

Nem is mert arra gondolni, mit fog tenni holnap meg holnapután..? Ha egyáltalán lesz holnap? De aztán józanul belátta: bizony munkát fog keresni. Holnap is, holnapután is, meg még ki tudja, meddig? Rengeteget fog telefonálni, talpalni. De nagyon aggasztotta a helyzet. Hiszen őt is azért dobták ki, mert kevesebb könyvelőre van szükség. Kicsi hát az esély, hogy most, mint könyvelőt felveszik őt valahová. Ha egyszer kevesebb kell, akkor inkább másutt is megszabadulnak tőlük. Ha egy könyvelő-irodában is megcsappant a munka, hol az a cég, ahol meg éppen nincsen elég könyvelő?

Persze az öreg könyvelők és könyvelőnők is nyugdíjba mennek egyszer. Egy ekkora városban nap mint nap mehet nyugdíjba egy-két könyvelő. No, azoknak a helyére kéne bejutnia! Persze sejtette, hogy a nyugdíjazás nem szerdáról csütörtökre megy végbe, az ilyesmit már jóval korábban kezdik intézni, a munkaadó tudja, melyik naptól kell neki új könyvelő.

De azért ez egy kicsit feldobta a lelkivilágát. Meg az is eszébe jutott, hogy két fronton kell harcolni egyszerre: ő is feladhat hirdetést, hátha azok, akiknek könyvelő kell, ráharapnak? De mit írjon majd bele magáról? Hogy huszonnégy éves, kitűnő eredménnyel végezte el az iskolát, eddig egy jó irodában dolgozott?

Hát ez kit érdekelhet? – tört rá megint a rossz érzés, ami szinte a padlóig nyomta. De még a buszon eszébe jutott az is, hogy tulajdonképpen nem kell félni a változástól, még szerencsésen is elsülhet. Például, ha elmenne egy olyan munkanélküli-irányítóba, ahol esetleg képzetlen embereknek az állam pénzén szakmát tanítanak. Meg kell tudni, mire van most kereslet – már ha van egyáltalán? – és azt fogja kitanulni. Elképzelte magát például egy szállodában. És különben is – emelte fel a fejét – mindig elmehet az ember lánya takarítani. Ez a takarítás, mint a legeslegvégső lehetőség jelent meg az agyában. Eddig csak viccesen emlegette néha a többi lánnyal, de most, hogy valósággá is válhatott, megijedt. Az albérletet is fizetnie kell, senki nem teszi meg helyette. Hirtelen egy spirált látott, amely egyre lejjebb tekeredik: nem talál állást, a megtakarított pénzét feléli egyetlen hónap alatt, abból még ki tudja majd fizetni a szobát, de aztán ki kell onnan költöznie, nem talál másikat… „Még az utcára is kerülhetek”, tette hozzá, pedig nem látta magát prostiként. Nem, azt nem, akkor már inkább a halál.

Ugyanakkor abszurdnak találta volna azt, ha huszonnégy évesen öngyilkosságot kell elkövetnie csak azért, mert nincs munkája. Egyszerre nevetett volna ezen, annyira hihetetlen és hozzá nem illő dolognak tűnt – ugyanakkor meg valahol a lelkében terjeszkedni kezdett valami nagy, sötét, nyirkos dolog, ami egyre több helyet foglalt el. Nem akart pesszimista lenni, mégis arra gondolt: ezen a napon, ebben a helyzetben az a legkevesebb, amit érezhet. Igenis, ma rossz kedve van! Majd holnap jobb lesz.

Nem akarózott még hazamenni. Félt, hogy ha belép abba a kis szobába, akkor mintha mára már végleg eltemetné magát. A nagy csapásra valami gyógyír kéne. Valamivel megjutalmazni magát..! És amikor félúton a Belváros és a külvárosok között leszállt a buszról, meglátta a rengeteg egyforma négyemeletes házat, amelynek minden emeletén laknak tulajdonosok és laknak albérlők is. Még inkább elment a kedve. De észrevett egy vidám színfoltot: a kis tér keleti szélén színes napernyők alatt kávéházi asztalok. Vidám terítők, vidám napernyők, vidám illatok. Kávé.

És akkor Catarina már tudta is, hogy most megiszik egy kávét, átlapoz néhány hirdetési újságot. Úgy fog viselkedni, mint egy normális ember. Mint akit nem rúgtak ki az előbb a munkahelyéről. Az órájára nézett, és nehéz volt elhinnie, hogy alig egy órával ezelőtt még mit sem sejtve csivitelt a kolléganőkkel, megjárta a mosdót, ült a gépe előtt és dolgozott… Most meg itt vágtat át a téren, és különösen nehéz teher nyomja a vállát. Ez a változás szinte letaglózta.

Jött a pincérlány, és Catarina érezte, hogy alig jön ki hang a torkán. Háromszor is nekifutott, köhintett egyet, míg végül ki tudta mondani, mit kér. Aztán elhelyezkedett a napernyő alatt, és kinyitotta az első újságot…

…Az utolsót pedig másfél óra múlva, két kávéval később csukta be. Kénytelen volt megállapítani, hogy könyvelőnek lenni manapság azt jelenti: lehetne az embernek jobb szakmákja is. Ugyanis alig néhány helyen kerestek könyvelőt, de mire odatelefonált, már mindegyik helyet betöltötték. Viszont ha így van – okoskodott –, akkor neki kell feladnia hirdetést, és majd lecsapnak rá! De amikor megnézte az állást keresők oldalait – mindegyik lapban ez volt tízből kilenc oldalon –, rájött, hogy máris túl sok könyvelő keres állást. Szóval, az ördögi kör bezárult?

Letörten ment haza. Arra gondolt: hosszabb időn keresztül kell majd emlékeznie erre a kávéízre a szájában, mert most már ezt sem engedheti meg magának. Az is eszébe jutott, hogy olyan ez, mint amikor süllyed egy hajó, de a legénység igyekszik minél tovább fenntartani a felszínen. Ő a hajó és a legénysége is. Lehet, hogy egy hosszú agónia elé néz? Az lesz az egyetlen öröme, ha egy-két nappal meg tudja hosszabbítani a haláltusát, és csak utána merül el teljesen, amikor elfogy az utolsó centje is?

Alig tudott magával mit kezdeni. Még sohasem érzett ilyesmit. Mintha depresszió telepedett volna az agyára, a tudatára, de talán még a testére is, mert alig tudott mozdulni. Ilyen rossz kedve nem volt még az elmúlt huszonnégy év alatt. Catarina, mióta csak öntudatra ébredt, mindig úgy hitte, hogy maga irányítja az életét. Elég hamar meg kellett ezt tanulnia. Az apját sohasem ismerte, állítólag már a születése előtt nyoma veszett. Fiatal volt az anyja, talán tizenhét, és az apja sem sokkal több, amikor ő született. Az anyja öt évig nevelte, de akkor elütötte egy autóbusz, sokáig feküdt az intenzíven, végül mégis meghalt. Akkor, talán kényszerűségből, magához vette őt Catarina nagynénje, aki nem volt férjnél, gyermeke sem volt, és bizony nem is nagyon értett a gyerekneveléshez. De Catarinával nem volt sok baj, így aztán még a nagynéni is ment vele valamire. A néni tizennégy éves koráig vállalta őt – tíz éve önellátó, ha jól belegondolt. Catarina előbb egy kollégiumban élt, úgy végezte el a középiskolát, aztán három évig járt a könyvelőképzőbe, amit sokan főiskolának neveztek, bár nem az.

„De most itt vagyok munka nélkül”, gondolta, és ez ismét letörte. Nem is evett semmit, nem volt kedve megmosakodni sem. Végül csak a legszükségesebbeket végezte el, és máris lefeküdt. Bekövetkezett, amitől tudat alatt félt már délután: annyira kilátástalannak érzett mindent, hogy az ágyban sírva fakadt. Dühítette a dolog, de nem tudott parancsolni magának. És mivel csak sírt, sírt, rázkódott a válla, hát még dühösebb lett önmagára a gyengesége miatt.

Nem tudta, meddig ömlöttek a könnyei, a végén már a fejét is bedugta a takaró alá, de hát önmaga elől nem menekülhetett. Aztán elfogytak a könnyei. Nem sírta álomba magát, ahogyan gyermekkorában, különösen az anyja halála után, meg amikor arra gondolt, hogy az osztálytársaival ellentétben neki még apja sincsen… Most nem volt jó erre visszagondolni, mert ez is csak növelte a szomorúságát.

Nem vette észre, mikor aludt el. De rossz álma volt, gyötrelmes. Hajnaltájt, amikor felébredt, szerencsére nem emlékezett a részletekre, de úgy érzete magát, mintha ledobták volna a sokadik emeletről. Össze volt törve, főleg a lelke. Odakünn még csak pirkadt, amikor két dolog jutott eszébe. Az egyik: hogyan nézhet ki az arca, főleg a szeme környéke egy ilyen éjszaka után? A lelke mélyén még örült is egy kicsit, hogy nincs még minden veszve, ha ilyen gondolatai vannak. Ha még fontos a nőiessége… De a másik gondolat elsöpörte az elsőt, és kijózanította még ebből a pillanatnyi, nagyon rövid jó érzésből is: munkát kell keresni! A gyomrában tompa nyomást érzett, eszébe jutott, hogy tegnap dél óta semmit sem evett, akkor is csak két kisebb szendvicset és ásványvizet ivott rá. A délutáni kávéra nem akart emlékezni.

Az, hogy egyedül ébredt az ágyában, nem volt neki szokatlan. Olykor volt valakije, olykor meg nem. Gyakrabban nem. És azok is csak ritkán léphettek be a kis lakásába. Az volt a baj – értette meg most, annyi idő után – hogy egyszer sem volt szerelmes. Anélkül meg olyan ez, mintha száraz kenyeret rágcsálna az ember lánya!

Ezt hangosan is kimondta, hogy felviduljon kissé, de nem sikerült. Meglehetősen kábultan kóválygott ki a csöppnyi fürdőszobába, igyekezett nem nézni a tükörbe, de persze győzött a kíváncsiság még ebben a hangulatában is. Ijesztő volt a látvány. Az egész valója olyan kicsi volt, mint a teste. A lelke is összement. Az arca alig érte fel a tükröt, pedig máskor – máskor? Még tegnap reggel is! – szinte felülről nézett le rá. És a válla is milyen vékony… Utálta ezt az önmagát, ezt a mostani önmagát, ezt a munkanélküli Catarinát, aki lám, senkinek sem kell.

Azért a hűtőben talált valami ennivalót, meg tartós tejet, szerencsére elég volt. Aztán máris szaladt le a sarokra, az újságosnál megvette az aznapi hirdetési lapokat. Fél nyolcra ki is jelölte azokat a hirdetéseket, ahol könyvelőket kerestek. Csak tipródott nyolcig, megeresztett egy sor telefont, de a legtöbb helyen senki sem vette fel a telefont, még nem kezdték el a munkát. Fél kilenc előtt pár perccel ismét körbetelefonált, csak azért, hogy két helyen megtudja: már nem aktuális. A legszívesebben rájuk kiáltott volna: ha ma reggel jelent meg a hirdetés, és önök fél kilenckor kezdenek, mikor jelentkezett az, aki már elfoglalta a munkahelyet? Csalást kiáltott volna, de hallgatott. Igazából Catarina eléggé szelíd állampolgár volt, nem lázadozott semmiféle felsőbbség ellen. Eddig.

Háromnegyed kilenc után megint telefonált, a kilenckor kezdő munkahelyeken végre sikerült beszélnie valakivel. Ott még nem találtak könyvelőt. De amikor meghallották, hogy csak huszonnégy éves és lány, rögtön óvatosabbak lettek – nem kértek belőle. Amikor minden kijelölt hirdetés elfogyott, és sehol sem talált helyet, nagy dühösen úgy döntött, bemegy a városba. Ott járja majd a hirdetőoszlopokat, a munkaügyi hivatalokat – az álláskereső lapokban felsorolták a címeiket is. Egyelőre azt nézte ki, amelyik az ő kerületében volt, de hát elmehet ő egy másodikba, harmadikba, hatodikba is! Tudta, hogy erre kell rászánnia a napját. És ettől kezdve talán több napot, sok napot?

Leküzdötte a reménytelenség érzését. Nem adhatja fel! Éppen most kell keményen keresnie, és találnia munkát. Micsoda jó érzés lenne már ma délután odatelefonálni a lányoknak, ahol tegnap ilyenkor még dolgozott – hogy máris talált magának munkát! Majd azt mondja, hogy persze sokkal jobbat, mint az előző volt. Az új helyén többet fizetnek, és legalább olyan jó a társaság, mint ott volt!

Valahol persze sejtette: nem ez a legfőbb célja a keresésének. És lehet, vissza se telefonálna, ha találna is munkát még ma vagy holnap. Jobb, ha azt a fejezetet lezárja. Összpontosíts a mai napra! – bíztatta magát.

A délelőtt hamar elment. Annyit talpalt, hogy belefáradt. A munkaügyi hivatalban sem bíztatták – majdnem egyórás várakozás után jutott csak a kis ablakhoz, ahol egy szemlátomást unatkozó fiatal férfitól kellett megtudnia, hogy könyvelőket jelenleg ebben a hivatalban egyetlen munkaadó sem keres.

- Ilyen igényt nem jelentettek. Takarítást nem vállal? – kérdezte egy másodpercnyi szünet után. Catarina tudta, hogy ő magában ezt a munkát a legvégére sorolta. Majd egyszer. Talán.

- Még nem – felelte jelentőségteljesen. A fiatalember vállat vont:

- Mással nem szolgálhatok, jelenleg.

- Köszönöm, ha másutt sem találok, majd ismét jelentkezem – és iszkolt is kifelé. Egyszerre szeretett volna kiabálni jó hangosan, meg sírni is. És ott legbelül talán még nevetni is, kínjában. Hát van még esélye? Takarítónő lehetne! Az is egy szép szakma: újra széppé tenni, amit mások bepiszkítottak – próbálta megideologizálni, de nem igazán ment neki. Még nem – mondta magának is.

Délután kettő körül már úgy érezte, lejárta a lábát. Volt három állásközvetítőben. És egyszer nem győzte megvárni a liftet, a lépcsőn szaladt fel a negyedik emeletre, mert a földszinten látott egy hirdetést: egy iroda könyvelőt keres. Amikor végre felért, beletelt egy-két percbe, míg végre lélegzethez jutott és elmondta, miért jött. Kiderült, hogy a könyvelőt már tegnap délután megtalálták, csak elfelejtették letépni a hirdetést…

A gyermekkora jutott eszébe, amikor szomorúan baktatott le a földszintre. Néha akkortájt is elküldték őt különböző helyekről, olykor megalázó módon. Egyszer azért, mert nem tudta megmondani az apja nevét valahol, ahol be kellett diktálnia az adatokat. Az anyjától tudta, azt kell mondani: „Az apám ismeretlen”. De hiába mondta, valami lelketlen hivatalnok ült ott az üres rubrika fölött: Apja neve..? APJA NEVE? Akkor Catarina egy időre meggyűlölte a világot. Az anyja úgy megharagudott arra a férfira, hogy magába zárta a nevet. Jobbnak látta, ha mindenkinek azt mondja: erőszak áldozata lett, a tettes ismeretlen, sohasem találták meg. És a végén maga is elhitte ezt. Catarina néha gondolt is arra, milyen lehet az, ha valakit megerőszakolnak.

Pihent egy parkban. Éhes volt, hát később vett egy szendvicset. Csak egyet. Most már ezzel is takarékoskodni kell. Próbálta kiszámítani, mennyibe kerül majd minden munkanapon egy szendvics ebédre, a szerény reggeli és vacsora, vajon hány napig bírja a tartalék pénze, lehet, hogy egy hónapig sem? Nagyon elkeseredett. Ahogy ült a parkban eszébe jutott, hogy talán valamilyen agresszív hirdetéssel juthatna valamire. Például, vesz a papírboltban egy nagy, kemény, fehér lapot, meg egy piros filctollat. Mit is írna a lapra? „TISZTESSÉGES MUNKÁT KERESEK”, meg alája talán a mobilja számát. Vagy azt sem. Aki tud tisztességes munkát ajánlani, az odajöhet hozzá, és beszélhetnek.

Annyira megtetszett az ötlet, hogy már-már szinte látta önmagát. Igaz, az öltözete is azt sugallja, hogy tisztes lány. Semmi nyomorúság nyoma nincs rajta, nem is lehet, hisz alig huszonnégy órája munkanélküli, csupán. De talán jobban ki kéne öltöznie. „Holnap reggel ezt megcsinálom!” – határozta el. Hazafelé menet megveszi a papírt és a tollat, este otthon elkészíti, összegöngyöli, hogy a buszon ne lássák. És hová álljon vele? Most felkerekedett és egy másfajta szemmel nézve a Belvárost, körbejárt. A városháza előtt nem nagyon merte volna kiállítani magát, odébb a rendőrség érthetően nem vonzotta. A főtér másik oldalán sok bolt van, és két nagy áruház is, igen, ott jönnek fel az emberek a metróból is. No, az neki való lesz!

És ha odajön egy rendőr, hogy „itt nem szabad koldulni”? Máris készen volt a tagadó válasszal: ő nem koldul. Nem kér senkitől semmit. Nem kér és nem fogad el pénzt, ő voltaképpen csak valamit az emberek tudomására hoz. Mint a szórólapokat osztogató lányok. „Tényleg, a szórólapozás sem rossz”, jutott az eszébe, bár azt elég gyengén fizetik. De még rászorulhat! Most nem gondolt arra, hogy ha tényleg érkezik egy-két ajánlat, akkor azokból mit fogadhat el, és mit nem? De hát még nem is voltak ajánlatok. Ráér gondolkodni majd akkor. Csak már ott tartana!

Alkonyodott, amikor leszállt a buszról. Egyik hóna alatt a kézitáskája, a másik alatt az összegöngyölt keménypapír, amit egy ügyes kis madzag tartott össze. Catarina kicsit jobb kedvre derült. „Ha ez bejön, majd évek múlva elmondhatom: csak magamnak köszönhettem, hogy ismét talpra álltam”. Kicsit büszke is volt magára, pedig hát erre még semmi oka sem volt.

Fejben már tervezte azt a papírt, bár jobb szöveg most sem jutott eszébe. „Tisztességes munkát keresek”, csupa nagybetűvel, ebben benne van minden. Az is, hogy akik látva egy fiatal lányt, aki állítólag nem is csúnya, mindenesetre legalább csinos, ne gondoljanak valamiféle más „munkákra”. De hát minden megállapodás kérdése. Felkészült arra is, hogy ott helyben, a városi járda szélén, ahol állni fog, lesznek beszélgetései. Jönnek majd fiatal fiúk, mosolyogva, és tesznek egyáltalán nem tisztességes ajánlatokat. A legtöbben csak a fejüket csóválják majd, és „hogy mik vannak!”-arckifejezéssel mennek majd tovább. De Catarina abban reménykedett, hogy a nap folyamán egy, legalább egy olyan irodai főnök, vállalati menedzser, vállalkozó, vagy bárki jön arra, akinek talán szüksége lehet valakire. Már abba is belenyugodott így előre, hogy nem könyvelőként fog dolgozni.

Amikor megtorpant a bérelt lakás ajtaja előtt, érezte, hogy valami történt. Nem, nem törtek be, a zárak érintetlenek voltak. De a postaládában volt valami, kilátszott egy boríték fehér sarka. A kis háromszög szinte világított a félhomályos folyosón.

Catarina először bement, lerakta a holmiját, aztán visszament az ajtóhoz. Miközben gépies mozdulatokkal bezárta belülről, már a kezében volt az a szokványos nagyságú fehér boríték. A felső bal sarkában valami cégjelzést látott, rányomtatva. Kicsit elment a kedve. Valami számlát küldtek, megint? Most nem igazán tudna kifizetni nagyobb összeget. Vagy lehet, hogy valamit ajánlanak neki? Bár az ilyesmi manapság már e-mail formájában érkezik, nem régimódi postai borítékban. De semmi jóra nem számított, amikor bement a kis szobába, felkapcsolta a lámpát és a fénykörbe ült azzal a levéllel.

A borítékon csak ennyi állott: MARCOS PRADO ügyvéd. És egy belvárosi cím, nem is messze attól a tértől, ahol Catarina általában le szokott szállni a buszról, ha bemegy a városba. A címzést is alaposan megnézte, tényleg neki jött? CATARINA DA SERRA kisasszonynak… „Honnan tudják, hogy kisasszony vagyok?” – ágaskodott fel benne a kíváncsiság. De ez csak egy pillanatig tartott. Mit akarhat tőle egy ügyvéd? Ez a szó nem csengett jól azokban a körökben, ahol Catarina felnőtt. Az ügyvéd bajt jelent, akar valamit, perrel fenyeget, valaki rád küldte, jobb, ha menekülsz előle – ilyen szavak jutottak most a lány eszébe. Még habozott is egy kicsit. A levél azonban ajánlott volt, látta rajta a jelzést. Valaki aláírta az átvételét, nyilván a lakástulajdonos, ő volt csak itthon napközben. Catarina letette a borítékot az asztalra, kiment a konyhába, hozott be egy keskeny kést. Amikor ismét a kezébe vette a borítékot, egy kicsit megkönnyebbült. Talán csak egyetlen vékony papírlap van benne, akkor meg aligha közölnek ott valami fenyegetőt. Bár éppenséggel az ráférhet egy lapra is. Nehéz sóhajjal nyomta bele a kés hegyét hátul az alig látható kis résbe, aztán szakadt a papír, és végül nyitva volt a boríték. Ismét leült, óvatosan kihúzta a papírlapot. Még csak hátulról látta, azt is, hogy azon is van fejléc, nyilván „Marcos Prado ügyvéd” áll ott is. De mielőtt megfordította, átlátott egy kicsit a szép sima papíron, és felfedezte, hogy mindössze talán két sor állhat ott. Ettől megkönnyebbült, mert ha mégis valamit követelnek tőle, azt talán részletesebben és hosszabban indokolnák.

Végre megfordította a lapot, maga elé tette, és a szeme máris száguldott a betűkön:

„M. Prado ügyvéd úr kéri, hogy fontos ügyben mihamarabb vegye fel a kapcsolatot irodánkkal. Telefonszám…”

És tényleg ott volt egy telefonszám. Catarina még sokáig ült, és nézett: remélte, ha valami veszélyes dologról lenne szó, már az ő számára veszélyesről, akkor nem engednének neki ekkora szabadságot. Nem „kérnék”, hanem erélyesebben fogalmaznának. Szóval valami parancs-íze lenne a levélnek, de nem volt. Egy kicsit csalódott is, de ezt rögtön elmosta a kíváncsiság. Nem tudta, mit gondoljon a levélről. Még halványan abban is reménykedett, hogy hátha valamit kap… De nem, ez aligha valószínű. Nem ismert senkit, aki neki adna bármit is. De az is lehet – és ez megint megijesztette – hogy valamilyen ügyben tanúskodnia kell. Vagy a munkahelye perelte volna be? De nem, az lehetetlen. Ezt a levelet tegnap adták fel, azon a napon, amikor ő először volt munkanélküli. Próbálta elképzelni, milyen lehet az az iroda, ahol fogalmazták ezt a levelet, persze szövegszerkesztőn írták, nyomtató nyomtatta, aztán postára adták. Az, hogy ajánlott levélben küldték, megerősítette Catarinát abban, hogy mégis csak fontos lehet. No de az ügyvédi irodának, vagy neki?

Feladták a leckét, gondolta. De azért csak elment zuhanyozni, evett valamit, aztán lefeküdt. Igaz, nem nagyon tudott másra gondolni, mint arra a levélre. Kicsit félt, hogy vagy baj lesz belőle, vagy kiderül, hogy csak valami apróság, amitől semmi sem változik. Elalvás előtt még az is eszébe jutott, hogy pozitívan kell gondolkodni, legyünk optimisták, higgyük, hogy holnap valami szép dolog történik! Aztán olyan hirtelen aludt el, hogy semmire sem emlékezett.

Az utóbbi két nap feszültsége okozta talán, hogy most nagyon jól aludt. Mélyen, álmok nélkül, és hosszan. Máskor már régen úton volt, amikor most felébredt. Az első pillanatban rémülten kiugrott volna az ágyból, „jaj istenem, elkéstem”, de aztán felfogta, hogy nem kell már sietnie, és ez egyáltalán nem jelentett megkönnyebbülést. Nincs hová sietnie, és ez egészen más helyzetet jelent.

De hát volt még ideje, egy kicsit lustálkodott az ágyban. Aztán felkelt, kiment a fürdőszobába, szándékosan nem állt meztelenül a nagy tükör elé, most úgy érezte, önmagából is elege lenne. Mert mit láthatna? Középtermetű, nem sovány és nem kövér lány, erős combokkal, közepesen széles csípővel. Inkább a mosdó fölötti kisebb tükörben nézte az arcát, fejét. Még jó, hogy nem festi a barna haját, most arra is pénzt kéne kiadnia. Fekete szempár, ez szerencsére mindig csillog, mások azt hihetik, hogy lelkesen figyeli és hallgatja őket – akkor is, ha éppen nagyon unatkozik miattuk. Az orra egy nagyon-nagyon kicsit szélesebb az átlagnál. Lehet, hogy valamelyik őse afrikai volt? De a bőre erről nem árulkodik, mert fehér, alig égette le a nap, és a vonásaiban sincs semmi negroid jelleg. A fogai épek – most a tükörre vicsorgott, aztán előkerült a fogkefe meg a krém. A napja elindult, tisztálkodott, evett, ruhát keresett. Közben néha odasandított arra a borítékra, amely most is vakítóan fehérlett a félhomályos lakásban. Odakünn közben magasabbra emelkedett a nap. Fél kilenckor telefonált először – nem vették fel. Csak egy üzenetrögzítő kapcsolt be, de azt végig sem hallgatta. Szóval kilenckor kezdenek… Fél tízkor? Nagy urak az ügyvédek, mormolta a foga között.

Mindenesetre kiterítette azt a nagy papírlapot az asztalra, kis tárgyakat helyezett a négy sarkára, hogy össze ne pöndörödjön. Először nagyon szabályosan akarta ráírni azt a három szót, de eszébe jutott: ha a felirat spontánnak tűnik és lendületesnek, akkor több tekintetet vonz. Így hát inkább felírta egyetlen rohammal: „Tisztességes munkát keresek”. Az egyik betű nagyobb volt, mint a másik, kicsit erre dőltek meg arra – de nem baj. A lényeg, hogy messziről elolvasható lesz ilyen nagy betűkkel. Majd ki kell találnia valamit, amitől egyenesen lehet tartani.

Ilyen gondjai voltak, aztán kilenc után tíz perccel ismét telefonált. Ekkor felvette egy idősebb nő:

- Ügyvédi iroda.

Catarina mélyet lélegzett:

- Catarina Da Serra a nevem. Tegnap kaptam önöktől egy levelet, hogy…

- Üdvözlöm, ne folytassa, tudom, miről van szó – mondta amaz, nem barátságosabban, de azért egy kicsit mintha mégis változott volna a hangszíne – Az ügyvéd úr egész délelőtt tárgyal a bíróságon, csak délután kettő után lesz itt. Mikor tud bejönni?

Catarina csak kis késéssel fogta fel, hogy ez a kérdés neki szólt.

- Hogy én ..? Oda? Hát délután, voltaképpen bármikor.

- Fél három alkalmas lesz?

- Igen, de asszonyom. Ön tudja, miről van szó?

- Én tudom, miről van szó, de az ügyvéd úr nem hatalmazott fel, hogy ezt elmondjam. Különben sem szoktunk információkat adni telefonon keresztül. Tehát fél háromkor itt, Da Serra kisasszony.

„Ő is tudja, hogy kisasszony vagyok. Vajon honnan? A Da Serra lehetne éppenséggel a férjem neve is”, elégedetlenkedett. Aztán elgondolkodott: talán mégsem várja őt ma délután valami nagyon rossz hír. Ha valami baj lenne, talán ez a titkárnő vagy ki, nem beszélt volna vele ilyen szelíden. Vagy ez szándékosan van így, nehogy a beinvitált ügyfél gyanút fogjon?

Tíztől egy óráig állt a főtér sarkán. Néha, amikor senki sem jött arra, leengedte a táblát a lábához, vagy éppenséggel a feliratát befelé, önmaga felé fordította. Elfáradt a két karja is.

Persze odajöttek, kérdezősködtek. Szinte kizárólag férfiak. De ezek közül egyik sem akart munkát adni neki. A fiatalok, ahogyan előre sejtette, vagy beszóltak neki, vagy udvaroltak, néhány lány gúnyosan vigyorgott. Egy öregasszony felháborodottan méregette Catarinát, és valami olyasmit morgott, hogy „manapság már mindent lehet, ezek már így árulják magukat”. Alig tudta elolvasni a feliratot, de szemüveget nem vett elő. Két férfi megkérdezte, mihez ért, de hallván, hogy „csak” könyvelő, már mentek is tovább. Akadt egy idősebb férfi, olyan tipikus „nyálas” öregúr, aki sunyi mosollyal kérdezgette, óhajt-e okvetlenül ragaszkodni a felirat első feléhez, mert ha nem, hát vele biztosan szót értene… Egy idősebb nő mindenáron bejárónőt akart csinálni Catarinából, addig erősködött, míg Catarina eltette a telefonszámát. Egy másik férfinak mulatója volt a belvárosban – legalábbis azt állította –, és szívesen vette volna, ha Catarina „csak eljön és megnézi a leendő munkahelyét, és hogy mit fog ott csinálni, azt majd a helyszínen megbeszélik”, persze a lány ebbe sem ment bele.

Háromórás álldogálás után alig érezte kezét-lábát. A papírlapnak is súlya lett már, szívesen csinált volna mást a karjaival, de egy kézzel nem lehetett fogni, csak kettővel. A cipő törte a lábát és egyáltalán, olyan dühös lett néha, hogy a legszívesebben eldobta volna azt a papírt és megy, amerre lát. A lelke mélyén persze a legjobban az dühítette, hogy nem vált be az ötlete, pedig milyen nagy reményeket táplált!

Végül tényleg eljött az idő, amikor megelégelte. Nekiindult, közben összecsavarta a papírt, és az első eléje kerülő szemetesbe bevágta. Irány egy büfé, ahol viszonylag olcsón kapott enni. Igaz, ez is a Belváros volt, de egy keskeny mellékutcán, és jó messze a tértől.

Fél három előtt öt perccel már ott volt az épület előtt. Megtalálta a táblát a kapu alatt, és csengetnie sem kellett, mert éppen jött ki valaki. Felszaladt hát a harmadik emeletre. Még mindig volt két perce, hát csak állt az ajtó lelőtt, hogy kipihegje magát. Papírzsebkendővel megtörölte a homlokát, az arcát. Nem tett fel sminket. „Egy munkanélküli ne flancoljon”, korholta magát. A szíve a torkában dobogott, tisztán hallotta-érezte, hogy a halántékán az egyik érben is ott dobog, mintha a szíve egy kisebb, miniatűr változata oda költözött volna most pár percre.

Aztán megnyomta a csengőt, finoman, diszkréten, egy másodpercig mindössze. Majdnem azonnal berregni kezdett egy elektromos zár, az ajtó kipattant, Catarina pedig egy pillanat múlva fényes padlón állt egy pult előtt. Feketehajú, szemüveges, jó ötvenes nő nézett fel a papírjaiból:

- Da Serra kisasszony – nem kérdezte. Megállapította. „Hát ezek itt ismernek engem?” A titkárságon még ült egy negyvenes férfi, de már majdnem ősz hajjal, öltönyben, nyakkendővel, és újságot olvasott. A titkárnő máris kijött a pult mögül:

- Köszönöm, hogy pontos volt, kisasszony. Ezt az ügyvéd úr is értékelni fogja. Kérem, kövessen.

Kicsit olyan volt most minden, mint egy filmben, és Catarina még mindig nem tudta megállapítani a hangsúlyokból, a fogadtatásból, a titkárnő viselkedéséből, hogy vajon milyen minőségben van ő itt. Mit akarnak tőle? Ugyanakkor a titkárnő kedvességét csak a szokásos, ebben a szakmában kötelező udvariasságnak tartotta.

Meg volt zavarodva, amikor beléptek az irodába. Szőnyeg a parkettán, elég vastag, de kényelmesen járható. Festmény a falon, nagy ablakon beözönlő fény, mégis kellemesen hűvös, persze klímaberendezés lapul valahol. Szemlátomást drága, kézzel faragott bútorok, kényelmes fotelok. Az íróasztal mögül felemelkedett egy már közel hatvanas férfi, majdnem teljesen kopasz, ami haj maradt a fején, az is ősz már. Szemüveg, sötétkék öltöny, fehér ing, nyakkendő. „Egy ügyvédnek egész nap így kell ülnie itt, ez a munkaruhája”, villant bele a lányba, de annyira izgult, hogy nem is mert megszólalni. Az ügyvéd viszont közvetlen volt és bizalmat sugalló:

- Üdvözlöm, kisasszony, Marcos Prado vagyok – kijött az asztal mögül, kezet fogtak, Catarina most is elfogódott volt, még mindig. A férfi csak intett, hogy üljön le az egyik fotelba, visszanyúlt az íróasztalára, és elvett onnan egy kisebb mappát. Az asztalon számítógép képernyője, nagyalakú naptár, telefon – ennyit látott Catarina, aztán félig háttal az asztalnak helyet foglalt. Az ablakon át egy pillanatra látta az utcát, ahonnan feljött.

Az ügyvéd kényelmesen elhelyezkedett a másik fotelban. Ápolt keze volt, a szemüvegét egy pillanatra feltolta a homlokára, aztán visszaeresztette a szeme elé, és mindjárt a közepébe vágott:

- Kedves kisasszony, ön örökölt egy szép birtokot.

Az első percben a szavak értelme el sem hatolt az agyába. Hirtelen úgy érezte magát, mint aki nehezen fogja fel, amit mondanak neki. A szavak egyenként, külön-külön elhangzottak, ott maradtak még a levegőben, mintha zümmögnének, repkednének – de nem álltak össze egésszé. A lány csak ült, még nézte a férfi arcát, az is átvillant rajta, hogy biztosan kétszer borotválkozik naponta, egyszer ebéd után is, különben nem lenne ennyire sima az arca. Aztán valami megmozdult ott belül, kezdte felfogni: „birtok”, és „örökölt”, ezeket értette, ezek voltak a fontosak, csak ezek számítottak.

Alighanem a szája is nyitva maradt. Nem nézhetett túl okosan a férfira. De Prado ügyvéd úr hozzászokhatott már az efféle reagálásokhoz. Közben elővett egy nagy, halványzöld borítékot. Még le volt pecsételve, de ő már tudta, mi áll benne:

- A végrendelkező személyesen diktálta le nekem. Mielőtt felbontom, kérem, nézze meg, hogy érintetlen-e a pecsét.

A végrendelkező..? Catarina mit sem értett. Ugyanakkor ránézett az eléje tartott borítékra – hátul amolyan régimódi viaszpecsét volt, úgy látszik, fontos iratoknál még ma is használják, gondolta. Az ügyvéd feltörte a pecsétet, elővett egy kétrét hajtott jókora papírt. Catarina gyorsan megkérdezte:

- De ki a... végrendelkező?

- Az édesapja, kisasszony.

Két keze tehetetlenül zuhant a térdére. „Tudtam, hogy ez csak valami tévedés lehet”, sugallta ez a mozdulat. Kétségbeesetten nézett az ügyvéd arcába:

- De hiszen nekem nincs apám. Soha nem is volt.

- Egyszer, valamikor, a kezdeti pillanatban talán mégiscsak lennie kellett… Ha érti, mire gondolok.

Értette, persze, hogy értette! Az agya most már vágott, és ezt érezte is. Óvatos lett. Mi van, ha ez egy csapda? Más embereknek van apjuk, azok hagynak a gyerekeikre mindenféle javakat. Talán még „birtokokat” is. Csapda, vagy félreértés, inkább ez utóbbi. Prado úr látta a lány arcán a kétségeket, és mielőtt felolvasta volna a papírt, kijelentette:

- Higgye el, az ön édesapja volt. Alaposan meggyőződött erről, mielőtt végrendelkezett. Kérem, figyeljen, felolvasom.

Catarina nagyon igyekezett odafigyelni, de izgult. Biztos volt benne, hogy nem hallott minden szót. Csak egy részük jutott el a tudatáig. „Alulírott… – elhangzott itt egy név, amit Catarina meg sem tudott jegyezni – … egész vagyonomat, ami áll a montemori házamból, annak melléképületeiből és a száztíz hektáros olajfaültetvényemből, vér szerinti lányomra, Catarina Da Serrára hagyom, aki… – itt most Catarina lakcíme következett – … lakik, huszonnégy éves – a születési dátum pontosan elhangzott –, és akit az anyjával együtt annakidején cserbenhagytam. Remélem, Catarina lányom nem gondol rólam rosszat, és elfogadja ezt az örökséget. Mást, vagy többet nem hagyhatok rá, ez minden, amivel rendelkezem.”

Még egy darabig nem tudott megszólalni. Ezalatt a férfi még egyszer megmutatta neki a végrendeletet közelről. A lány most jegyezte meg az apja nevét is: Cristobal Corrente. Aztán az ügyvéd felállt, az ajtóhoz ment, valamit tárgyalt a titkárnővel, aki egy perccel később bejött és lemásolva hozta a végrendelet több példányát. Mondta az ügyvédnek, hogy készen áll az értesítés az illetékes telekkönyvi hivatalhoz, az egyik másolattal együtt még ma postázzák.