Melissa Moretti

Vad szenvedélyek

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-887-3

MOBI ISBN 978-963-387-888-0

TARTALOM

Válaszúton

Szabad utakon

Szaladó idő

Találkozás

A plakátháború

Nincs megállás

Valaki felbukkan

A rossz hír

Szembesítés

Az élet megy tovább

Válaszúton

Rosa most semmit sem látott: teljes sötétség vette körül.

A szobában csak az ágy rúgói pendültek néha, halkan, és a lepedő surrogása hallatszott. No meg azok a kéjes sóhajtások és nyögések, amelyeket hol a lány, hol partnere adott ki magából.

A levegő is szinte felforrt, nemcsak a vérük. A kis szolgálati szobában még a homály is összesűrűsödött. Rosa most már nem is érzett mást, még a bőrén sem, csak azokat a pontokat, ahol Frann doktor bőre, keze hozzáért. A szenvedély eluralta a lányt, nem akart tudomást venni semmi egyébről. Most átadta magát a szeretkezés örömének: ezt nagyon tudta élvezni.

Az előjátéknál tartottak. Jólesően bizsergett a vére, nem tudott, de már nem is akart uralkodni magán. Martin jól tudta a dolgát, tapasztalt férfi volt, bár még nem öreg, valamivel innen a negyvenen, jóképű, és bármikor kapható egy kis szexre. Hiszen itt most nincs munkájuk. Ez az éjszaka nyugodtnak, csöndesnek ígérkezik. Mármint odakünn, a szoba falain kívül.

De Rosa most nem akart gondolni arra, mi veszi őket körül. Kétségbeesetten próbálta kitörölni a fejéből a kinti világot, erővel nem gondolni rá. Megragadta a férfi vállait, és magához szorította. Csak egy pillanatig tartott a menekülés-érzése, Martin bizonyára észre sem vette. Azt hihette, hogy ez egy felajzott ölelés, ahogyan most a férfi is ölelte Rosát.

Még csak a kezek játszottak a másik bőrén, izgató volt ez is. A férfi pár mozdulattal adta Rosa tudtára, hogy szeretné, ha felülkerekedne. És Rosát nem kellett kérlelni. Nem először volt együtt Martinnal és tudta, mit kedvel a férfi. És mivel ugyanazokat a pózokat kedvelte ő is, hát szívesen belement a játékba. Úgy helyezkedett el, hogy háttal legyen férfinak, és amikor megérezte, hol van az, hát nagy merészen ráült. Csak egy kicsit kellett fészkelődnie, és amikor minden a helyén volt, finoman kezdett mozogni.

Tánc volt ez, két test együttes mozgása, ami nem könnyű, de sok örömet adhat, ha jól csinálják. És ők már nem először tették ezt itt, így, ezen az ágyon. Martin is segített, de nem mentek túl messzire, ez most csak a bemelegítés volt, hogy összecsiszolódjanak, mielőtt még jobban érzik majd magukat. Percekkel később a férfi egy apró mozdulattal ismét jelt adott, és miközben fordult oldalra, Rosa is eldőlt: máris az ágyon feküdt. A férfi két tenyere végigsiklott a gerincén. Rosa ekkor a hasára fordult, és átadta magát a ritkán tapasztalt örömnek. Mert Martin tényleg értett a nőkhöz és a szexhez, és egy csöppet sem volt önző. Mintha ilyenkor az lenne a legfőbb gondja, hogyan adjon a partnerének még több örömöt. Volt egy pillanat, amikor Rosa szinte hangszernek érezte magát, amelyen egy maestro játszik. És fölséges érzés volt tudni ezen felül azt is, hogy egy, legalább egy ember van a világon, akinek – ha máskor nem is, de most, ebben a percben – ő, Rosa a legfőbb gondja, törődésének alanya. Ő foglal el a fejében sok helyet, neki igyekszik a kedvére tenni. Jelenleg nincs senki más ezen a nagy, hatalmas világon, aki egyáltalán gondolna Rosa létezésére.

Hálás volt hát, és amint véget ért a kézjáték gerince húrján – szinte zenét hallott ilyenkor a fejében, és ez aligha volt véletlen – most ő fektette a férfit a hátára, gyengéden. Aztán föléje borult, és a nyakától kezdve apró, szinte „pöttynyi” csókokkal vette birtokba a vállát, a mellét, a hasát. Ilyenkor egy-egy pillanatra úgy érezte, hogy a férfi tényleg az övé, nem csak most, ebben az órában, és nemcsak itt az ágyban. Hanem hogy birtokolja őt teljesen, és ilyen kicsiny, de érzékeny csókokkal jelzi birodalmának határait. Ez a határ ott van a férfi testén: bőrének minden meleg porcikája az enyém lehet – ismételgette magában. Hallotta, ahogyan Martin kéjesen fel-felnyög. Szóval jó neki. És Rosa éppen ezt akarta, mielőtt még messzebbre megy.

A haját a múlt héten vágatta le, hát most nem nagyon csiklandozta a férfi hasát. Legfeljebb az ajkai, amelyek olyan puhák voltak, akár egy friss virág szirmai. Martin teste megfeszült egy pillanatra, amikor Rosa végre elérte a célját. Ez már olyan együttlét volt, aminél közelebbit elképzelni sem lehet. És ami mindkettőjüknek olyan nagy örömet okozott.

De ezt sem vitték túlzásba. A jó szex a visszatartás, a késleltetés művészete, hallotta egyszer Rosa valahol, és nem felejtette el. Ő is igyekezett „kiszolgálni” Martint, de most megint a férfi következett, mert nem, nem szabad hagyni, hogy az öröm túlságosan korán jöjjön el. Most olyan volt minden, mint tíz- és tízezer évekkel ezelőtt. Amikor nem volt fedél az emberek feje fölött, sőt nem is hiányzott nekik. Vándorolt a horda, és ha egy pihenőn úgy érezte a nő – akit akkor még bizonyára nősténynek hívtak –, hogy szüksége van a hímre, vagy fordítva, vagy egyszerre mindketten ezt érezték – hát félrevonultak. Vagy sem. És máris egymás testéhez törekedtek, késlekedés nélkül. Akkoriban biztosan nem volt még előjáték – futott át a lány fején a kósza gondolat..

Egyfajta ősi ösztön adott erőt Rosa combizmainak, hogy ellenálljon a férfi szelíd támadásának. Talán a világ minden asszonyában benne van a félelem az erőszaktól, ami az öle ellen irányul. Ő is ellenállt hát, pedig az agya tudta, hogy itt nincs szó erről. A pillanat nagyon rövid volt, míg az ösztönök uralták Rosa testét. Ha férfi közeledik, ne hagyd magad! – figyelmeztette valahol a lelke mélyén egy régi, öreg női hang. A nagyanyja talán, vagy még régebbi őse..? De hát azokban az időkben nem így szeretkeztek. Ha a dédanyjának kellett volna széttárnia a combjait, hogy egy férfi fejét engedje be közéjük… „Talán ott helyben el is ájult volna kedves dédanyám”, futott át fején a pajzán gondolat. És egy pillanattal később már hagyta, hogy Martin elérje mostani célját, és tegye, amit akar…

Egy perccel később a férfi már nagyon közel jutott a célhoz. De Rosa nem akarta, hogy egyedül legyen jó neki. Ehhez mindenképpen kell a partner is, akkor kétszeresen jó! Főleg, ha egyszerre jutnak el csúcsra… nincs is annál jobb. Felnyögött, szólni akart, de a torka elszorult. Hát csak megfogta a férfi fejét, és felfelé húzta magához. Martin már tudta, hogy hol tart a lány, és azt is, miért kell most abbahagynia. Így akarta már eleve.

Egy nagy csókban forrtak össze, miközben a lány most ellenállás nélkül tárta szét a combjait. Olyan nagyon akarta befogadni a férfit, amennyire csak lehetséges. „Gyere közel, közelebb, még közelebb” – mondta szavak nélkül. Ezt a vágyat sugározta a bőre, amely már forró volt, szinte sütött. És ugyanezt érezte áradni Martinból is. Aki jött, és otthonosan találta meg a helyét… Most nem akarta, hogy Rosa legyen felül, hogy meglovagolja őt. Most már közel volt az öröm… És ekkor, éppen ebben a pillanatban belevillant Rosába: nem szabad kiáltania!

Remélte, hogy Martin is tudja ezt.

A házban ezen az éjszakán csak ők ketten vannak szolgálatban: este tíztől reggel hatig. Most már másnap van, talán éjfél is elmúlt, mire mindenki elpihent, elcsöndesedett. Rosa most nem akart arra gondolni, hogy a falakon túl huszonhárom másik ember is van…

Ez is elröppent, távoli kép, múlt vagy jövő, csak ne a jelen legyen. Csak ne most történjen valami, más is ezen kívül. A férfi teste ütemesen mozgott fölötte, és Rosa érezte, hogy máris megjelent az a vörös köd, ami ilyenkor ráborult az agyára, a szemére. Ami olyan jó érzés előhírnöke volt, hogy már ezért is szerette a szexet. Olyan, mint a legjobb kábítószer – nem mintha bármelyiket is kipróbálta volna. De mások mondták, eleinte milyen csodálatos – ő azonban vegyi szerek helyett ezt a vörös ködöt tartotta többre, sokkal többre.

A férfi lihegett, már-már fent volt a csúcson, és ebben a pillanatban Rosa is felröppent mintha rakéta lenne, emelkedett egy csodálatos táj fölé, amit nem látott, csak azt tudta, hogy biztosan nagyon szép. Minden, amit most érzett, a teste közepe táján összpontosult. A világ széttöredezett, még ez a szobányi világ is, hiszen nem volt több, nem akarta, hogy ennél több is legyen. Ágyat sem érzett a háta alatt – nem volt már gravitáció sem. Lebegni kezdett. A vörös köd tisztult, de az a kéjes láva hirtelen mintha kiömlött volna az ágyékából, és buzogva rohant szerte. Futótűzzé lett, nem pusztító erővé, amelyből mindenhová jut, elönti a világot, az ő világát: a testét.

Alig tudta megállni, hogy sikoltson egy nagyot a sok kicsi, halk sikoly után, amelyek az imént elhagyták a torkát. Martinnak is nehéz lehetett megállni, hogy kiáltásával fel ne riassza a házat. Igaz, senki sem szaladna ide hozzájuk, nem toporogna a folyosón, nem verné az ajtót. Ők már nem tesznek ilyent. Mégis, kevesen értékelnék a diadalmas életnek ezeket a hangjait. Feltéve, hogy közülük bárki is tudná, mi történik valójában, és mit jelentenek azok a torkot szaggató kéjes kiáltások, amelyek kiszűrődnek a falak mögül…

A hátukon feküdtek sokáig, kissé izzadtan, lihegve, jólesően. A kéj lassan apadt le, akárha maga a jó tenger húzódna vissza ismeretlen, nagy parancsnak engedve. Remek érzés volt, nem törődni most semmivel, csak feküdni ernyedten és érezni, ahogyan ott belül minden megnyugszik, helyére kerül, elcsöndesül. És még eltelt egy kis idő, mire Rosa meg tudott szólalni:

- Ez nagyon jó volt, kedves doktor úr…

- Hát még nekem milyen jó volt, kedves nővér..!

Amikor már zuhany után és felöltözve kimerészkedtek a folyosóra, megnyugtató csönd fogadta őket.

Martin eltűnt az orvosi szobában. Ha most nem tud ledőlni, aludni egy kicsit, akkor valamit olvas. Talán újságot, mert ilyenkor a szakcikkekhez úgysem lenne türelme. De lehet, hogy mégis álomba zuhan azonnal, kéjes álomba…

Rosa nem volt álmos. Megszokta már az éjszakázást. Az utóbbi félévben majdnem minden éjszakáját itt töltötte. Ilyenkor még azt is hihette, hogy egyedül van a modern épületben, a nagy üvegablakok és friss-fehér falak között. Ahol minden olyan kellemes a szemnek: szakember válogatta össze a színeket, a bútorok formáját, még a fali lámpákat is. Láthatóan minden a célt szolgálta. Pedig a cél egyáltalán nem volt szép, csak annak szokták nevezni.

Rosa végigment a három rövid folyosón. Minden szobában csak egy páciens feküdt. Az ajtókat éjszakára becsukták, ez követelmény volt. De ha a beteg akar valamit, elég megnyomnia a keze ügyébe helyezett kis gombot... Szerencsére senki sem jelzett, nem nyomta meg a nővérhívót, amíg Rosa és Martin az ügyeletes nővér szobájában szeretkeztek. Az ajtók zárva, kívülről illetéktelen nem jöhet be, legalábbis éjjel.

Háromszor nyolc – huszonnégy szoba. Minden folyosón négy az egyik, és négy a másik oldalon, no meg a kiszolgáló helyiségek. Nappal sokkal nagyobb itt a forgalom – igaz, nem a páciensek mozognak a folyosókon. Ők nem járnak ki a szépen rendben tartott japánkertbe sem. Még a folyosóra sem. Ők már az ágyak rabjai, végleg.

Amikor Rosa visszaért a bejárattal szemben terpeszkedő nővérpulthoz, látta, hogy mint egy kicsiny smaragd, zölden ég a 17-es fény. Azonnal tudta, hogy Rosberg úr hívja. Rosberg, aki szegény már két hónapja van itt. És az utolsó héten már majdnem teljesen elvesztette kapcsolatát a világgal. Lehet, hogy már csak annyit tud most is, hogy meg kell nyomni a gombot, és akkor jön hozzá valaki? Alig lát, alig hall. Haldoklik. Mint a huszonhárom másik szoba lakója is.

Halkan nyitotta ki a 17-es ajtaját. Csak egy hangulatfény égett odabent, lent a padló közelében, hogy ne zavarja a beteget. Rosa megérintette az ajtó melletti kapcsolót – kellemes sárgásfehér fény öntötte el a szobát. Rosberg úr látszólag aludt, a nyomógomb fehér zsinórja még az ujjai között voltak. De Rosát valami megérintette. Hűvös érzés volt, figyelmeztető, szomorú. Nem is szólította az öreget. Csak a nyakához értette a kezét – még meleg volt, de az ér már nem pulzált. Most történhetett. Órájára pillantott.

Minden szobában volt telefon, bár a haldoklók ritkán használták a készüléket. Rosa az orvosi szobát hívta. Martin kicsit álmosan dörmögött bele:

- No mi van, kicsim? Ha esetleg ismét…

Rosa tudta, mire gondol, és egy kicsit csiklandozta a hiúságát, hogy a férfi, lám, még most is arra gondol. De igyekezett hivatalos színezetet adni a hangának:

- Légy szíves gyere a tizenhetesbe. Exitus.

Hát igen, „exitus”. Kijárat, azaz halál. A hospice-ház lakói számára nincs más távozási lehetőség. Ide csak haldoklók kerülnek. A végzetes rákban szenvedők, az Alzheimeresek, a Parkinsonosok, és a többiek. Nem szegény emberek ők, a hozzátartozóik sokat fizetnek szeretteik utolsó hónapjaiért, vagy akár csak heteiért is. De erről ők maguk a legtöbbször már nem is tudnak. És talán jobb nekik így. Ha tudnák, hogy ahová kerültek… – a számukra oly baljós HOSPICE felirat van a ház külső homlokzatán – félnének? Talán olyan is akadna közöttük, aki örülne. Hogy ennyire közel van – a vég. Már nem fog fájni, már csak pár nap talán… Ha még nem folynak össze számukra a napok. Az éjszakák. Az idő rabjai sem lehetnek örökké.

Az öreg Rosberg most szabadult éppen. Ki tudja, hol jár az a része, amely soha nem hal meg?

- A halál beálltának időpontja… nulla-kettő óra tizenkét perc – mondta Martin doktor. Voltaképpen teljesen mindegy volt, milyen időpontot jelöl meg. Aki itt hal meg, azt nem boncolják, nem nyomozzák a halál körülményeit. Itt gyógyíthatatlan betegek vannak.

A doktor visszament az orvosi szobába, elővette a „ROSBERG, Otto” feliratú dossziét, aztán visszament a tizenhetes elé, ahol Rosa addigra szépen elrendezte a halottat. Utolsó mozdulattal a két kezet a mellére helyezte – alig tudta az ujjak közül kivenni a nővérhívó zsinórját – és elsimította a paplant. Minden olyan nyugalmas, szelíd lett egyszerre. Leoltotta a fényeket. Most már nincs szükség semmilyen világításra.

- Tudod, hogy kilencvenegy éves volt? – Martin az iratokat, a korábbi kórlapokat, leleteket nézegette, aztán vállat vont: – Az is csoda, hogy eddig élt.

Rosára mosolygott:

- Bizonyára a gondos ápolásnak köszönhetően… – és csippentett a szemével. Rosa ezt sohasem szokta meg. Az orvosok annyi halált láttak már, azért olyan cinikusok? – kérdezte önmagtól. Most csak bólintott. Miközben ment a folyosón, arra gondolt: Rosberg úr talán éppen akkor kezdett haldokolni, amikor ő és Martin… Hát igen, éppen szerették egymást. Az egyik éli az életét teljes erővel, kéjjel, örömmel – a másik meg, akár egy pislákoló gyertya, még egyet villan utoljára, aztán sötétbe borul.

Valami eltört Rosában. Amikor reggel véget ért az ügyelete, megérkeztek a délelőttösök, Martin doktor is elment, a vöröhajú igazgatónő feje felfénylett a bejárati ajtó üvege mögött, akár egy rózsacsokor, már eluralta az a rossz hangulat. Olyannyira, hogy az igazgatónő, Haller asszony meg is látta rajta, hogy valami baj van.

- Jó reggelt, jöjjön a szobámba, Rosa nővér – mondta és meg sem állt. Tudta már, mi történt – idefelé jövet a kocsiból hívta a házat, ahogyan szokta: ne érje meglepetés. Mire bejött, már mindenről értesült, és felkészült rá. Az, hogy valaki meghalt az éjjel, itt nem újság, szinte rutin. Inkább az lehet a furcsa, ha eltelik három-négy nap haláleset nélkül. Ma Rosberg úr volt soron, holnap más lesz, és holnapután is megint valaki más. Csúnya szó ez, de használják itt, igaz, csak egymás között: nagyüzem. Sőt, néha egy ipari szakszóval, csöndesen: „folyamatos üzem”. Nincs megállás. Ahogy a szülészeteken is bármikor születhetnek a kicsik, úgy itt, az út végén, bármikor meghalhatnak - és halnak is, gyakorta.

Amint beértek a szobába, Haller asszony az íróasztal szélére tette a táskáját, megfordult, és közelről nézett a lány szemébe. A csönd csak egy pillanatig tartott, mégis elviselhetetlen lett volna azt tovább tűrni, hát a lány mélyet lélegzett, és belevágott:

- Azt hiszem, nem bírom tovább. Ez a sok haldokló, és halál… én egy vidám nő vagyok, azt hiszem. Sokat nevetek. Azaz, régebben sokat nevettem. Mostanra elszoktam ettől. Itt aztán tényleg nincs oka az embernek még mosolyogni sem. Észrevettem, hogy már odakünn is komor vagyok gyakran… túl gyakran.

Haller asszonyt nem lepte meg a dolog. Vagy húsz éve vezetett hospice-házakat, még akkor kezdte, amikor újdonság volt az ilyen intézmény, és nem is mindenki nézte jó szemmel. Amikor még harcolni kellett azért, hogy egy-egy ilyen házat létrehozhassanak. Sok orvos és nővér volt már a keze alatt. Most egyetlen pillantással felmérte a helyzetet. A hangja egészen szelíd volt és lágy, amikor elkezdte:

- Ismerős a tünet, Rosa. Van is rá magyarázat, azaz diagnózis. Ne értse félre a szóhasználatomat, ez itt ragadt rám… De amit érez, az természetes. Nem betegség, hanem valami más. Én sokszor, bevallom kicsit keserűen, hoszpiszitisznek nevezem. Mintha mégis egy nyavalya, egy gyulladásos betegség lenne… Pedig nem az.

Rosa nem vette le a szemét az asszonyról. Figyelte a tekintetét, az arcát, a mozdulatait, ahogyan folytatta:

- Egészséges, pozitív szemléletű embereknek ez maga a pokol. Csak eleinte nem merik bevallani. Láttam már olyanokat, ritkán orvosokat, gyakrabban nővéreket vagy a kiszolgáló személyzet tagjait, akik egy idő után belefásulnak, és odakünn keresik a jókedvet. Itt tényleg nem találhatják meg. Akadnak olyan lelki beállítottságúak, főleg nők, akik feláldozzák magukat. Azért maradnak itt, akkor is, amikor már nem érzik jól magukat. Mégis itt töltenek még éveket, mert elhitetik önmagukkal, hogy ez a hivatásuk, hogy ez szép munka: emberivé tenni, megkönnyíteni másoknak az utolsó időt… Tényleg szép dolog, felemelő. És szükséges. Nem sokra mennénk ezek nélkül a jó értelemben vett fanatikus lányok és asszonyok nélkül. De a hospice-ház megeszi a lelket, Rosa. Részben tudom magamról is, de főleg más itt dolgozóktól. Tudja, hányan álltak már ide elém ugyanilyen arckifejezéssel..?

Rosa kicsit megkönnyebbült. Szóval mások is így reagáltak? A nővérek egymás között nem szoktak erről beszélni. Erről sem. Most már tudta, miért hallgattak. Nem akarják elriasztani azt, aki még újoncnak számított. És most jutott eszébe: két hónappal ezelőtt is elment egy nővér. Lehet, hogy amikor őt idevették, éppen egy ilyen kedveszegett nővér helyére jöhetett?

- …Ezért nem kell magyarázkodnia, Rosamunda Wilmot. Tudom, mit érez, és azt is, hogy bűntudata van, mert itt akar hagyni minket. Ezt felejtse el. Megértem a távozási szándékát…

Kopogtak az ajtón. Haller asszony kiszólt, hogy „tessék”, és az ajtó táguló résére ügyet sem vetve, fáradt mosollyal fejezte be:

- Csak arra kérem, hogy maradjon a hét végéig. Addigra gondoskodom az utódjáról.

Rosa már ment is. Az ajtóban kerülték egymást valakivel: egy bánatos arckifejezésű, jó ötvenes, már kopaszodó férfi lépett be. Mielőtt az ajtót becsukta maga mögött, Rosa hallotta Haller asszony hangját:

- Nagyon sajnálom, Rosberg úr, fogadja részvétemet az édesapja halála miatt…

Hát igen, egy kilencvenvalahány éves embernek a fia is már rég elmúlott ötven, vagy akár hatvan is – futott át a fején. Percek alatt átadta a szolgálatot a nappalos nővérek egyikének, majd az öltözőben sebesen ruhát váltott. Csak egy pillanatra jutott eszébe Martin doktor. Mióta a hospice-ház alkalmazza, az éjszakai ügyeletéből most rohan egy klinikára. Ahol úgy kell tennie, mintha jól kialudta volna magát az éjszaka – nem tudnak a másodállásáról, a szórványos hospice-ügyeleteiről.. Nem sok dolga van egy ilyen helyen. Ha igazi orvosi munkára vágyik, ő is hamarosan búcsút mondhat a hospice-háznak és teljes erővel gyógyítani fog. Itt erre esélye sincs.

Már kint volt a parkolóban, éppen a kis kocsijába akart beülni, amikor ismét meglátta az ifjabb Rosberget. Akkor jött ki a házból, sietve vágott át a parkolón – és Rosának integetett! Még kiáltott is:

- Várjon meg, kérem!

Közelebb jött, kicsit lihegve:

- Beszélni szeretnék magával, van két perce?

Ott álltak két parkoló autó között, néhány magasra nyúlt sötétzöld tuja mellett, távolabbról szűrődött ide a város zaja. Rosának fogalma sem volt, mit akarhat ez az ember. Aki nagyon tárgyilagos és komoly volt. Felmutatta két ujját:

- Két dologról van szó. Rosberg vagyok, és az apám ma éjjel halt meg itt. Úgy tudom, ön volt mellette.

Rosa kicsit kényelmetlenül érezte magát. Történt már vele ilyesmi. Egyes rokonok azt szerették volna hallani, mondott-e valami lényegeset, netán egy örökség szempontjából fontos dolgot kedves hallottjuk, mielőtt eltávozott, mások valamiféle háláról papoltak –„maga volt vele az utolsó perceiben, kedves nővérke…” - és talán pénzt is adtak volna, de ezeket Rosa mindig elhárította. Egyiket is, másikat is. Most Rosbergre nézett – a férfi alacsony volt, megtört, hajlott, kialvatlan, karikás a szeme, gondterhelt, talán egy kicsit a keze is reszketett, de látszott, hogy ez csak a mostani állapota. Megviselte az apja halála.

- Ez túlzás – mondta gyorsan a lány – Talán mondott volna valamit, ha időben odaérek. De megnyomta a nővérhívót, és már a következő pillanatban… Szóval már nem élt, amikor odaértem.

- Egyedül volt szegény az utolsó percben – Rosberg a fejélt ingatta. De ez inkább csak megállapítás volt, nem vád, nem lázadás, nem elkeseredettség. Egy pillanatig szomorúan maga elé meredt, aztán behajtotta az egyik ujját, amit még mindig felfelé tartott, és már csak a másikat mutatta: – A második dolog: akaratlanul is hallottam, amit Haller asszony mondott önnek. Tényleg felmondott?

- Igen, a hét végén jövök utoljára.

- Ez esetben volna egy ajánlatom – mondta Rosberg és eldugta a másik ujját is. Nem volt zavarban, komoly üzletember lehet, gondolta Rosa, és úgy is viselkedik. – Mondhatom, vagy esetleg már van más terve?

- Mondhatja… – Rosa egy kis büszkeséget érzett, igaz, nagyon halványan. Lám, még el sem hagyta az egyik helyét, és már állásajánlatokkal halmozzák el..? Persze, ez az „elhalmozástól” még messze volt.

- Én piperecikkekkel kereskedem, nagyban. Főleg nők a vevőim. Két áruházam van a városban, talán ön ismeri is őket, a Céline és az Angel…

- A Céline-be szoktam járni – bólintott a lány. Eszébe villant a három emelet, tele illatos és szép holmikkal. Rosberg folytatta:

- Akkor tudja, miről beszélek. Nagyvárosi nőknek nagyvárosi áron árulunk a munkatársaimmal illatszereket, krémeket, finom fehérneműket, és ezer más dolgot. De tudja, manapság sok lábon kell állni, nemrég ért véget a gazdasági válság, és most terjeszkedem vidékre. Nem boltokat hozok létre, hanem a meglévő kereskedőket akarom rávenni, hogy tőlem vegyenek nagyon jó minőségű női holmikat.

- A válság a vevőket is érintette – mondta gyorsan Rosa – Nincs pénzük azokra a drága holmikra, amikért a Céline-ben bizony nem keveset kérnek.

Rosberg elismerően nézett rá, hogy bírálni merészeli őt, ez imponált neki. Ám ez is csak egy villanásnyi ideig tartott, mert a férfi most nem pazarolta az időt dicséretekre:

- Éppen ezért vidéken sokat engedtem a nagykereskedelmi árból is. Ráadásul minden boltosnak helyébe hozom, illetve küldöm az árút. Az embereim járják a vidéki városokat, ráveszik a kereskedőket, hogy tőlem rendeljenek, és a rendelést már másnap teljesítjük.

- Jó ötlet – bólintott Rosa, de mindjárt eszébe is jutott: mi is történik most? Ő helyesel egy öreg rókának, aki bizonyára az egész életét ebben a szakmában töltötte? De amikor a férfi szemébe nézett, látta a titkolatlan elismerést:

- Örülök, hogy maga is így látja. Felosztottam az egész tartományt... több részre. Még van egy rész, benne tizennyolc városkával, ahol nincs emberem.

Az ajánlat el sem hangzott, mégis világos volt. Rosa óvatosan reagált:

- Ehhez nyilván kell az autó is.

- Kell – bólintott Rosbereg.

- Kifizeti a benzint, és a szállásokat?

- Egy szállása lesz, körülbelül a régió középpontjában, ahonnan minden város, a legtávolabbi is két, két és fél óra alatt elérhető. Egy panzióban lakhat, aminek költségeihez hozzájárul a cég. A felét kifizetjük. A benzint nem.

- Alap és jutalék? – kérdezte Rosa és maga is csodálkozott: honnan tud ő ilyesmiket? Még soha nem dolgozott utazó ügynökként. Mert hiszen erről lehet szó. Ugyanakkor élvezte a dolgot. Ő, a leendő munkavállaló most tárgyal egy munkáltatóval… Ezeket a szavakat eddig csak a tévéhíradóban hallotta, ahányszor a szakszervezetek valami sztrájkot hirdettek. Mostanában elég gyakran megesett.

- Az alap öt napos munkahét esetén háromszáz euró. Jutalék a kereskedők által megrendelt és valóban ki is fizetett árú értékének öt százaléka. Azt hiszem, ez így tisztességes.

- Az alap garantált?

- Igen, de nem a végtelenségig. Havi átlagban legalább húszezer euró rendelésnek kell befutnia. Az első hónapban még elnézzük, ha ennyi nem jön össze, de a másodikban már nincs könyörület.

Kemény, de őszinte szavak voltak ezek. Rosa értékelte is. Sejtette, bizony ő sem tud majd összeszedni ennyi rendelést az első hetekben, hiszen kezdő lesz, újonc. De hát majd belejön. Örömmel észlelte, hogy máris milyen optimista! Máris kezd kigyógyulni a „hospice-itiszből”, ahogyan Haller asszony nevezte? Csak akkor vette észre: milyen furcsa, hogy máris másképpen, jobban érzi magát, holott hivatalosan tulajdonképpen még itt dolgozik, és éppen annak a háznak az udvarán állnak. Vagyis a hospice már-már enged a szorításából?