Nemere István

Magyar szentek élete

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-990-0

MOBI ISBN 978-963-387-991-7

TARTALOM

Előszó: Ki a szent?

Az első: István király

A második: Imre herceg

A harmadik: Gellért püspök

A negyedik: László király

Az ötödik és hatodik: András és Benedek

A hetedik: Erzsébet, a királylány

A nyolcadik: Margit, az apáca

A kilencedik: Kinga, a királyné

A tizedik: Hedvig, a szerelmes királylány

A tizenegyedik, a tizenkettedik és a tizenharmadik: a kassai papok

A majdani szent: Apor Vilmos

Előszó: Ki a szent?

Az elmúlt csaknem kétezer év során ez a fogalom egyre tágulni látszott. Kit nevezünk, kit nevezhetünk szentnek, és mi ennek a lényege?

Mielőtt ezt megállapítanánk, szögezzünk le néhány alapvető dolgot. Az első mindjárt az, hogy szentjei csak a keresztény egyháznak voltak, vannak – de ma már ez a fogalom nem elégséges. Már csak azért sem, mert – mint tudjuk – 1517 után a római egyház túlkapásai, erkölcstelenségei, pénz- és hataloméhsége ellen tiltakozó, azaz protestáló hívek egy része kivált belőle, és néhány, számbelileg máig kisebb, viszont erkölcseit tekintve sokkal letisztultabb hitbéli intézmény – vallás és egyház – jött létre. Úgy tűnik, a szentek megmaradtak a római katolikus egyház privilégiumának, bár más egyházak és vallások is számon tartanak különösen tiszteletre méltó személyeket. Kevesen tudják például, hogy a Korán, azaz az iszlám szent könyve szerint a Mohamedet megelőző más próféták is, elsősorban éppen Jézus Krisztus is különösen tiszteletre méltó személy a mohamedánok számára!

A legtöbb vallásban helyet kapnak félig istenek, vagy egyszerű földi halandók is, akik vagy istenné váltak tetteik által, vagy valami más módon tettek nagy szolgálatot a hitnek és/vagy az egyháznak.

A magyar szentek kivétel nélkül a katolikus egyház szentjei – bár nagyobb részük még akkor lett szent, amikor ez a megkülönböztető jelző: „katolikus” voltaképpen nem is létezett. Egész Európában csak egy Egyház volt, a Rómából irányított keresztény.

Maga a szent szó szláv eredetű, bár meglehetősen hasonló formában átkerült más nyelvekbe is (santo, saint, sankt, svaty, stb.). A SZENT erkölcsi értelemben valami nagyon-nagyon tisztát, felülmúlhatatlant, illetve „teljesen tökéletest” jelent. Persze ez utóbbi meghatározást csak részben szabad szó szerint értelmeznünk. Nagyon sok szentje van az egyháznak, akiknek élete két részre bontható. Az első rész tömény „bűnözésben” telt el, és csak miután felfogták (megvilágosodtak, megokosodtak?), hogy életmódjuk céltalan, sehová sem vezet, akkor váltottak át az ellenkezőjébe, és olyannyira tökéletessé váltak, hogy később aztán szentnek ismerték el őket. Erre az egyik legjobb, és legismertebb példa Szent Ágoston, ez az ókori playboy, aki az időszámításunk utáni negyedik században élt. Egy mai egyházi kiadványban igyekeztek finoman meghatározni személyiségét és viselt dolgait, amikor így írtak róla: „rendkívül temperamentumos természetet örökölt” és „nagyon fegyelmezetlen” volt. Karthágóban élt. Eleinte szorgalmasan tanult, de aztán összejött egy kissé kétes hírű nővel, született egy gyermekük is. Ágoston mulatott, ivott, dorbézolt, nőket hajkurászott, és mintha mindez nem lett volna elég, tagja lett egy szektának. Tanár volt, méghozzá jó és népszerű, de ez nem elégítette ki: sokat talpalt azért, hogy kormányzója lehessen a római birodalom valamelyik tartományának. Könyökölt és taposott is rendesen, hogy mások hátán feljebb jusson. „Vallomásaiból” megtudjuk, hogy kezdetben valóban züllött életet élt. De aztán megtért, és olyan híve és hirdetője lett a kereszténységnek, hogy maga is szerzetesnek állt, aszkéta életmódot folytatott, majd püspök lett, és halála után szent. (1)

És nem ő volt az egyetlen a szentek szinte végeláthatatlannak tűnő sorában, akinek ilyen fordulatot vett az élete.

A katolikus és ortodox egyházban úgymond „hivatalosan” azt tartják szentnek, akit az egyház fölvett a szentek névsorába, listájára. Például azért, mert vértanúhalált halt az egyházért, vagy, mert „hősi fokon gyakorolta az erényeket”. Mert már szinte a kezdetektől volt ilyen névsor, pontosabban az egyház által fölfektetett jegyzék, és hol engedélyezte, hol elrendelte tiszteletüket. Az sem köztudott, hogy nem véletlenül írják a „szent” szó rövidítését hol „szt.”-nek, hol meg „Szt.”-nek az illető neve előtt. Ha „csak” engedélyezte az egyház, hogy hívei utólag, halála után szentként tiszteljenek egy nagyon népszerű személyt, akkor jelenik meg a neve előtt a kisbetűs „szt.” rövidítés. Ha viszont maga az egyház rendelte el, parancsolta meg az illető szentté nyilvánítását, akkor a neve elé a nagybetűs „Szt.” kerül.

Megvan persze ennek a folyamatnak az egyháztörténete is. Kezdetben nem volt még valós központja a keresztény egyháznak. A római püspökök jó sokáig harcoltak azért, hogy ismerjék el őket a többi püspök főnökének, felettesének. Közben a távoli vidékeken, bizonyos események következtében afféle „helyi szenteket” ismertek el, és imádtak az ottani emberek. Például egy szentéletű keresztény nő vagy férfi mártírhalált halt, és a helyiek a halála után imádkoztak érte, tisztelték, összegyűjtöttek róla minden emléket, mesélték a cselekedeteit, vagyis a maguk módján már régen szentnek tartották az illetőt, amikor Rómában még azt sem tudták, hogy egyáltalán létezett ilyen hívük és mit tett a hitért, az egyházért. Amikor Róma már mint valódi központ működött, akkor egyre-másra jöttek az értesítések Európából, Afrikából, Nyugat-Ázsiából, vagyis mindenhonnan, ahol a kereszténység az első századokban megvetette a lábát. A hívek kérték Rómát, hogy ezt vagy azt a helyi mártírt, kivételesen erényes életet élt nőt vagy férfit nyilvánítsák szentté.

Nos, ilyenkor az egyház hosszas vizsgálódás után vagy nagy kegyesen megengedte azon vidék keresztényeinek, hogy az imádott személyre mint „szentre” emlékezzenek – vagy annyira egyértelmű volt az eset, hogy az egyház egyenesen megparancsolta, hogy attól kezdve az egész egyház Szentjének tartsák!

Persze mint minden téren, egy idő után itt is beindult a hatalmi centralizáció. Míg az első időkben egy püspök vagy metropolita (vagy az érseknél magasabb rangú görögkeleti főpap, vagy olyan katolikus érsek, akinek joghatósága egyházmegyéjén túl is terjed) is engedélyezhette saját hatáskörében valakinek a szentté avatását, addig hamarosan ez a jog is átcsúszott a római püspök, azaz – mint később nevezték – a mindenkori pápa kezébe. Kezdetben tehát elég volt, ha egy vidéki püspök nyilvánosan kihirdette, hogy „ezt az embert mától fogva szentként tiszteljük”, és máris tisztelték.

Az első pápa, aki szentet avatott 993-ban, XIV. Benedek pápa volt. Egy húsz évvel korábban elhunyt Ulrich nevű német püspököt nyilvánított szentté. Ulrich-nak a „szenti neve” az egyszerűség kedvéért már nem ch-s, hanem k-betűs lett, és hivatalosan „Augsburgi Szent Ulrik” lett. Ez aztán így ment ezer éven keresztül, mígnem II. János Pál a szentté avatás rendjét is újraszabályozta, mint annyi mást. Csak megjegyezzük, hogy a szentté avatásra mindig a Vatikánban, pápai mise keretében kerül sor.

A bibliai időkben a „szentet” nevezték kegyesnek is – a melléknevek, mint tudjuk, idővel jelentést változtatnak, a régit elveszíthetik, újat is nyerhetnek. Akkoriban még az a pap is lehetett kegyes, azaz szent, akit különleges módon istennek szenteltek. A Biblia is szentnek tekintette az olyan embereket, akiket Isten kihívott ebből a világból, hogy az ő saját népe legyenek. (2).

Végső soron a szent szó, elsősorban nem mint főnév, hanem mint jelző belopta magát nem csak az egyházi nyelvezetbe, és nem csak a hitvilággal kapcsolatos szavak hihetetlenül széles csoportjába (szent család, Szent Jobb, Szentföld, szent sír, szentség, (meg)szentelés, szentelmény, Szentírás, szentéletű, szent ember, szentély, szentelt víz, felszentel, szentatya), hanem a mindennapi szóhasználatba is. Ma is mondjuk ezerszer, az igazi eredetére nem is gondolva, hogy „szentnek tartjuk valaki szavát”, vagy „szent a béke”, és ezt a sort sokáig folytathatnánk, egészen a kevéssé szalonképes „szentségelni” igéig…

A szentek kultusza ma is tart. Ne higgyük, hogy az egyháznak főleg ókori, és kisebb számban középkori szentjei voltak – manapság is „érlelődnek” hasonló folyamatok, és a modern korban is teremnek szentek, azaz a tökéleteshez közelítően erényes életű emberek élnek a vallásos közösségekben. Ma is az egy életfolyamon keresztül mutatott erkölcsösség és jóság, vagy a mártírhalál az, ami legtöbbször dominál ezen a téren, és ami alapot ad arra, hogy valakiből szent lehessen.

Azt sem árt tudnunk, hogy természetesen nem csak magyar szentek voltak eddig. Minden katolikus népnek megvannak a maga szentjei. Olasz, francia, lengyel, portugál, a régi korokból pedig más, ma esetleg már nem is létező népek szentjeivel találkozhatunk az erről szóló roppant vaskos névsorokban-életrajzokban. Sajátosságai ennek a mostani tiszteletnek, hogy a katolikus egyház a maga szentjeit bizonyos napokhoz rendeli. Ezek egyrészt csatlakoznak a köznapi értelemben vett névnapokhoz, János-napon például a János nevű szenteket is ünnepelhetjük, bár nem kötelező. A legtöbb szentet valamilyen más rendszerben, például mártíromsága évfordulója, vagy más szempontok szerint osztották be. Igazából a manapság kiadott és népszerű „szentek könyvei” valóságos naptárak, ahol az egymást követő hónapok, és azokon belül a napok sorrendjében tárgyalják a szenteket. Majdnem minden napra jut egy „Szent” – nagy Sz-szel – tehát egy értékesebb személyiség, aztán utána következik kettő-három-négy „kisebb” szent, kis sz-szel. Az elmúlt kétezer év során a keresztény hitélet több ezer (!) szentet produkált. A Római Martyrologium c. liturgikus könyv – amelyből például manapság is a szerzetes-kolostorokban és egyéb egyházi közösségekben naponta felolvassák az arra a napra eső szentek neveit és cselekedeteit – körülbelül 5 ezer szentet tartalmaz! Többségük minden bizonnyal rászolgált erre a státuszra – kár persze, hogy ezt a dicsőséget nem élvezhették az életükben. A szentté avatásokra kivétel nélkül a jelölt halála után kerül sor – nemegyszer több száz évvel később!

Igazából nem tudható, hány szent volt, és ez az adat már nem is fog kiderülni. Ugyanis találunk itt „csoportos szenteket” is. Vagyis olyanokat, akiket csak együtt emlegetnek, mint például az „afrikai szüzek”, vagy „húsz szerzetes”. Ők lettek a névtelen szentek.

Bármilyen különösen hangzik is: a magyar szentek száma is változó. No, nem azért, mintha nem ismernénk őket név szerint, vagy hogy lennének közöttük csoportos szentek is (bár van együtt kettő, és egy esetben három is). Ám ahogyan haladunk előre az időben, újabbakat is szentté avatnak, visszamenőleg. Az 1984-ben megjelent magyar nyelvű alapmű (3) még kevesebb magyar szentről tud, mint a 2009-es hasonló kiadás (1 ). A magyar szentek (és boldogok) megszaporodása a lengyel pápának köszönhető.

Az első: István király

István, első királyunk, nagyon ellentmondásos személyiség volt.

És akkor még finoman fogalmaztam. Nem árt tudnunk, hogy abban a korban, aki vezető volt vagy lett, kénytelen volt meglehetősen könyörtelenül, sőt kegyetlenül bánni az alárendeltjeivel. Az ókorból még éppen hogy csak kikerült, de kevéssé civilizált alattvalók bizony nem voltak éppen angyalok. Csak úgy lehetett őket kordában tartani, ha az engedetlenség legkisebb jelére lecsap a felsőbb hatalom. Szinte naponta kellett példát statuálni, méghozzá olyant, ami elvette a többi engedetlenkedő, netán lázadó kedvét attól, hogy szembeforduljon a felsőbbséggel.

Ezt a kegyetlenséget István is gyakorolta, fölös számban is. Mellesleg nem is csoda, hogy ilyen lett, hiszen a szülői házban is ezt látta Vajk – mielőtt István, azaz Stephanus Rex lett belőle. Apja, a nagyfejedelem Géza is megbüntetett rengeteg embert, sokakat kivégeztetett, vagyonukat elkobozta, miközben félig-meddig titokban áttért a kereszténységre, sőt egész családját, szolgáit és házanépét (udvarát) ugyanerre kényszerítette. Közben, mint oly sokan mások, titokban áldozott a régi ősmagyar isteneknek is – talán mert úgy hitte, „biztos, ami biztos, jobb két isten, mint egy(sem)!”

István anyja, Sarolt, nő létére talán még a férjénél is erőszakosabb természetű volt. Egy örökké házsártos, veszekedő nőszemély, aki azonban nem maradt meg a – feltehetően igen csúnya – szavaknál, hanem a testi erőt is bevetette. Férfiakkal ivott és verekedett, sőt, egyszer embert is ölt! (És ezért nem érte semmilyen büntetés, hisz ki merte volna felelősségre vonni a főnök feleségét, a korabeli „First Lady”-t?)

Nos, hát ilyen családból jött István. Írom mindezt azért, mert sokan hajlamosak azt hinni, hogy egy „szent” ember eleve szelíd, halk szavú, és mint egy korai Gandhinak, az erőszakmentesség a mintaképe. Ámde halljuk ám azt is – ez a szentté avatásának egyik indoka –, hogy „elterjesztette Magyarországon a kereszténységet”. Kérdés, milyen eszközökkel? Nos, nem árulok el titkot, ha kimondom: bizony nagyon is erőszakos eszközökkel.

A Képes Krónika egyik részében olvashatjuk, hogy István nagyon vallásos ember volt. Többek között hitt abban, hogy ha egy csata előtt istenéhez imádkozik kellő erővel és hitbuzgalommal, akkor ő nyeri azt a csatát, és nem az ellensége. Mielőtt seregével elindult Koppány ellen, „Szent Márton hitvalló közbenjárásával az isteni irgalom segítségéért könyörgött”, és meg is nyerte a csatát! Méghozzá azért, mert Isten neki kedvezett – a Krónika szerint „az isteni irgalom segítségével Szent István vezér nyert dicsőséges győzelmet” (4).

Szent István valamilyen értelemben emberkereskedő is volt. Ugyanis, mint kiderül a krónikából, Koppány legyőzése után „elrendelte, hogy a Cupan (Koppány – N. I.) vezér tartományában lakó egész nép gyermekeiből, terméséből és barmaiból örökre tizedet fizessen Szent Mártin kolostorának”, azaz Pannonhalmának.

A termés és az állatállomány e sajátos adóját még érteni véljük, szokás volt ez akkoriban, az egyházi tized még évszázadokig kötelezően divatban volt. No de hogy gyermekeket raboljanak el a szüleiktől adó képében, és azokat is odaadják egy kolostornak..? Ha ez így volt, csak egy oka lehetett: István nem „janicsárokat”, azaz katonákat nevelt ezekből a fiatalokból, hanem a papok neveltek belőlük… papokat. Vagyis egy-egy családban, ha legalább tíz gyerek született, az egyik kisfiút elvitték papnak, kötelezően. Kiszakították természetes környezetéből, ahol együtt fázott, éhezett, dolgozott és szenvedett a szeretteivel – igaz, ahová vitték, ott minden nap kapott enni, volt fedél a feje fölött, és tanult emberré vált, akinek nem kellett már robotolnia a földeken éjjel-nappal. Bár e gyermekek kétségtelenül jobb ellátást kaptak, azért ebben is felfedezhetünk némi kegyetlenséget. Főleg azért, mert István, a „Szent”, az adót élő emberben szedette be!

Mi ez, ha nem emberkereskedelem?

Istvánunk külföldön és belföldön különféle háborúkat vezetett, nem is keveset. Ha elfogott egy ellenséges vezért, megölette. Saját rokonával, az erdélyi gyulával is így tett. Tudom, hogy akkoriban ez így ment, minden hadvezér, király, zsoldos ezt tette – az ellenséggel végezni kellett, ne lázadhasson többet, és hogy a meghódítottaknak se jusson eszükbe lázítani és lázadni legközelebb. De azokból a királyokból vagy zsoldosvezérekből nem lettek szentek…

Istvánunk háborúi során „felbecsülhetetlen mennyiségű kincset szerzett így, főként aranyat, gyöngyöt és drágaköveket”. No, és mi lett a zsákmánnyal? A Krónika szerint „ebből a rengeteg kincsből Szent István király nagyon meggazdagodott, a maga alapította albai bazilikát gazdagon ellátta aranyoltárokkal, keresztekkel, kelyhekkel és színaranyból szőtt, drágakövekkel kirakott főpapi öltözetekkel”, de ez még semmi, mert hasonló ajándékokkal kedveskedett „Isten más egyházainak is”. Az „egyház” szó alatt ott és akkor templomot, székesegyházat kell érteni, amikből István elég sokat telepített.

Istvánunk képes volt egyes családtagjait erőszakkal áttéríteni a kereszténységre. Az egyik templomról van szó: „Ebben az egyházban kereszteltette meg, akarata ellenére, nagybátyját egész családjával együtt”. Ugyancsak a Krónikából tudjuk, hogy „Keisla”, azaz Gizella királyné szintén bőkezűen osztogatta az aranyat és más drágaságot az egyházaknak, azaz a templomoknak.

Az Árpád-házi királyok kései krónikása, Pauler Gyula kétkötetes művében (5) leírja, hogy István valóban nagyon művelt ember volt, fiatal korában megtanult latinul írni és olvasni. Voltaképpen, tegyük hozzá, ő volt az első magyar író, vagy mondjuk így: latin nyelven nemcsak törvényeket (le)író magyar ember, hisz irodalmi ihletettségű művet hagyott ránk Imre fiához címzett intelmek képében.

De milyen ember volt ez az István?

Számos régi krónikában kutakodva, Pauler végül oda lyukadt ki, hogy István „kicsiny ember volt, komoly, mint az igazi magyar ember szokott lenni, és ritkán, vagy sohasem nevetett”. Hát nem lehetett egy szórakoztató egyéniség, azt hiszem. Ez persze még nem lett volna baj.

Nevezett krónikás ugyan egy teljes oldalon áradozik Istvánról, mondván, hogy „lángoló szíve egész hévvel karolta fel a kereszténység tanait”, és „benne csodálatos módon egyesült az ész, az erő a szív jóságával, az államférfi az ábrándozó, a földi vágyakon túlemelkedő középkori idealistával”. Hát ez kétségtelenül nagyon szép. Ha őt és más dicsérő szerzőket olvas az ember, olyan benyomása támad, hogy István nem is ember, hanem valamiféle különleges lény, egy középkori lelki Superman volt.

Akkoriban Istvánra várt a feladat, hogy a magyar földön addig csak szórványosan elterjedt kereszténységet megerősítse. Mind létszámban, mind szervezetileg, de főleg: beültesse az emberek lelkébe. Ennek a feladatnak volt egy kevésbé látványos és ritkán emlegetett része is. Ahhoz, hogy mindez sikerüljön, ki kellett irtania a pogány hitet a magyarokból, és mivel ehhez a hithez még elég sokan ragaszkodtak, akár az életük árán is, hát akkor nem is volt más választása Istvánnak, mint a pogányságot a pogányokkal együtt kiirtani az országból.

Csak hogy jól értsük: a királynak a saját alattvalói egy részét kellett legyilkoltatnia a „szent cél” érdekében (mi ez, ha nem „a cél szentesíti az eszközt” tipikus esete?). A hatalom a saját polgárai ellen – ismert képlet volt a középkorban sokfelé, aztán ritkulni kezdett, de a huszadik században ismét felbukkant, talán nem véletlen, hogy többek között éppen Magyarországon és tömeges méretekben.

De lássuk, mit olvashatunk minderről az egyházi kiadványokban?

Néhány emelkedett mondat arról, hogyan keresztelték meg Vajkot a behívott bajor papok, és lett belőle „István” („Stephanus”, a passaui püspökség védőszentje után). Azt ezek a források sem tagadják, hogy a kereszténység felvételét Géza, majd fia, István elsősorban nem hitbeli kérdésnek, hanem politikai cselekvésnek tekintették. Diós István, a „Szentek élete”c. művében maga is azt írja: „a keresztény gondolat kezdetben inkább dinasztikus és állami célokat szolgált, mintsem Krisztus szent ügyét”. És ez tényleg így is volt. Istvánnak volt a családon belül egy komoly versenytársa, Koppány, aki közeli rokona lévén, ezen felül az Árpád-nemzetségben akkor éppen a legidősebb férfi, ősi magyar szokás szerint Géza után elfoglalhatta volna a nagyfejedelmi széket, vagy akár a királyi trónt is. Ámde a fiatal, tehetséges rokon, Vajk-István „jobbról előzött”, és egyszerűen kizárta Koppányt a trónöröklésből. Az ellentét, tudjuk, háborúvá fajult, polgárháborúvá, ha szabad ezt a modern kifejezést használnunk, és a döntő csata után Koppány már nem „rúghatott labdába”, főleg azért, mert testét négyfelé vágták, és négy vár kapujára kiszögezték…

Istvánnak a keresztény támogatás Nyugatról már nem csak papokat, hittérítőket küldött, hanem német (bajor) katonai erőt is (ennek révén győzhette le Koppányt). Ezek után már világos lett, hogy a kereszténység és az ő hatalma összefonódott, el nem választható, sőt: egyik feltétele a másiknak. Keresztény támogatás nélkül nem István ült volna a magyar trónon, de fordítva is igaz: István nélkül a kereszténység nem terjedt volna el magyar földön viszonylag olyan gyorsan.

A mai történészek nagy része merészen állítja, hogy István volt a legnagyobb magyar államférfi. Ez meglehetősen szomorú képet fest a magyarság politikai kultúrájáról és egyben az Istvánt követő uralkodókról, az utána következő királyokról, hisz azzal a gondolattal kéne megbékélnünk, hogy az első királyunk sikerült a legjobban, utána már csak rosszabbak jöttek… Ami bizonyára nem így volt.

Annyi bizonyos, hogy az ő idejében, és az ő befolyása alatt dőlt el, hogy Magyarország nem lesz balkáni állam. Kevesen tudják ma már, hogy nagyon hosszú ideig volt Magyarország határos a bizánci birodalommal, amelyben a görögkeleti ortodox hit terjedt el, majd idővel államvallássá lett. Ez még a Római Birodalom kettéválásának idejéből maradt fenn. A Nyugat a római egyházat követte, a Kelet a görögkeleti változatot. Némelyik balkáni nép ezért ír máig cirill betűkkel, és követi a „görögkeleti” kereszténységet, mi viszont nem. Ez Istvánnak köszönhető (akkor is, ha a nyugati köztudatban még tíz-húsz éve is a Balkánhoz sorolták Magyarországot nem csak a közbeszédben, de a nyomtatott művekben és térképeken is…).

Nem kétséges, akkor dőlt el, hogy a nyugathoz vagy a kelethez fogunk tartozni. Kérdés persze, hogy Szent István ennek tudatában volt-e teljes mértékben? Mindenesetre az a magyarság, amelyik fél évszázaddal István előtt rettegésben tartotta Európát a váratlanul felbukkanó, gyilkoló, rabló, pusztító lovasaival – most már inkább a Nyugat része lett – keleten. Valahogy mindig két civilizáció, két világ határán álltunk, és ez nem tett jót a magyar népnek.

Az egyházi források, a régiek és a maiak csak áldani és dicsérni tudják Istvánt. Nem csoda, mert ahhoz, hogy „átállítsa” a magyarokat az új hitre, ami teljesen új valóságot is jelentett, rengeteg papra volt szüksége. Mivel magyar papok még nem voltak, „importálta” őket, természetesen nyugatról, de nem csak egy országból. Jöttek bajorok, velenceiek, csehek és mások. Apátságokat, kolostorokat és templomokat alapított és elrendelte, hogy minden tíz falu köteles felépíteni egy közös templomot, és annak papját eltartani. Akkoriban egy faluban nem lakott ezer, vagy több ezer ember, mint manapság sokfelé az országban, hanem sokszor csak 100-200, így elég nehéz volt felépíttetni akár egy szerényebb méretű szentélyt is. Képzelhetjük, mennyire utálták ezért Istvánt a falusiak.

István egyszerűen katonai eszközökkel akarta elintézni a hitcserét. Mindent lerombolni, elpusztítani, megszüntetni, ami a régi világból nem illett az új, keresztény szellemiségbe, gyakorlatba. Bár sok mai magyar történész éppen azért dicséri őt, és persze az egyházi szerzők is, mert csak azt bántotta, ami élesen ellenkezett a kereszténységgel, de ami abból átmenthető, megtartható volt, ahhoz nem nyúlt – állítják. Amit tudunk, az viszont jobbára nem ilyen gyakorlatra utal.

A szerzett pénzen István nemcsak itthon építtetett sok templomot, de bizony még más földrészen is! Konkrétan Jeruzsálemben és Bizáncban, azaz Ázsiában, de Rómában is emelt szentélyeket.

István királynak sokkal több idő jutott, mint sok utódjának. Lényegében már apja 997-es halála után uralkodott, és összesen legalább negyvenegy évig volt államfő. Ez hatalmas időnek számított akkoriban, amikor a legtöbb ember, a legtöbb férfi a negyvenet sem érte meg, ő túljutott a hatvanon is.

István kiépítette az egyházi szervezetet Magyarországon, majdnem teljesen (a tervezett tizenkét püspökségből végül is csak tíz lett), és voltaképpen ez a legnagyobb szolgálat, amit az egyháznak tett. Az egyházi források azonban általában nem részletezik, hogy milyen kegyetlen rendelkezésekkel szoktatta István a népet a kereszténységre.

Ott volt például a vasárnap. Ma ez számunkra annyiban különbözik más napoktól, hogy akinek munkahelye van, aznap nem kell odamennie (ha csak nem folyamatos üzemmódban dolgozik). Ám a vasárnap ismeretlen volt a régi magyaroknak, a pogányoknak. Ők nem ismertek egyetlen megkülönböztetett napot sem! A hetet sem ismerték eredetileg, a napoknak nem volt nevük, mert miért is lett volna? Miért kellett volna számolni a múló napokat, legfeljebb ha valami pogány ünnep közeledett, vagy az évszakok váltása jött.

Képzeljük csak el, mennyire idegen volt mindez azoknak az embereknek, akik addig a szükségét sem érezték, hogy ilyesmire figyeljenek. Most pedig először is jöttek fentről a kegyetlenül hangzó parancsok, és megfenyegették őket minden rosszal, ha nem fogadják békésen a papokat, nem adnak nekik enni-inni, nem építenek templomot. Aztán jött a pap a latin nyelvű Bibliával, és a teljesen ismeretlen szertartásaival. Később, amikor a papok már tudtak magyarul is, a templomokba bekényszerített (mert bekényszerített!) híveket megkeresztelték, vizet csorgattak a fejükre, amiről szintén nem igazán tudták, mit jelent. Majd regéltek nekik holmi ötezer évvel korábban állítólag élt zsidókról, akiknek a nevét sem voltak képesek megjegyezni, és nem is tudták, hol játszódnak azok a bonyolult, érthetetlen történetek. Fogalmuk sem volt, mit jelentek az olyan szavak és nevek, mint Izrael, Egyiptom, Salamon, de Jézus Krisztusról sem hallottak. A hittérítők ezeknek az embereknek magyarázták, hogy mi az Atya, a Fiú és a Szentlélek, meg hogy Jézus anyja szűzen esett teherbe, és hogy az isten hagyta, hogy a saját fiát keresztre feszítsék…

Nem, már ez is túl sok lehetett nekik, és ne felejtsük el, a Biblia, ugye, ennél azért jóval vastagabb, több benne a történet, és többet akar mondani okulásul a híveknek. Ezek az emberek felháborodtak azon az isteni parancson, hogy „ha megütik az egyik orcádat, tartsd oda a másikat is” – szerintük ez hatalmas ostobaság lenne, ilyent normális férfi nem csinál!

István törvényeiről beszámolnak a korabeli források, és bizony mindegyik roppant kegyetlen büntetéseket helyez kilátásba az engedetlenkedőknek. Lehet, hogy csak mai szemmel (vissza)nézve azok?

Lássuk az elrettentő példákat!

Talán nem véletlen, hogy ezeket a szemérmesebb mai István-dicsérők, és persze az egyházi szerzők nem szokták az emlékezetünkbe idézni. A ma embere elszörnyedve értesül arról, hogy Szent István korában, ha valaki a megszentelt vasárnapon dolgozott, mondjuk egy ökörrel szántotta kicsinyke földjét, attól elkobozták az ökröt, és „az ispán vitézei”, azaz a korabeli rendőrség emberei azt az ökröt ott rögtön megsüthették és megehették. Miközben gyakran az volt a szerencsétlen paraszt egyetlen vagyona. Ló esetében is elkobzással ért véget a dolog. Ha valami szerszámmal dolgozott – nyilván kényszerűségből vasárnap is –, akkor megfosztották a szerszámaitól, valamint a ruhájától, és csak fizetség fejében kaphatta azt vissza. Gondolom, az sem tette népszerűbbé Istvánt és a kereszténységet, hogy miután erővel („izomból”) bevezették az új hitet, annak szabályait tűzzel-vassal betartatták. Például az addig a böjtöt nem ismerő egyszerű magyar embert, ha pénteken húsevésen kapták, akkor egy földbeásott lyukba tették egy hétre, és ott nem is kapott enni – legalább megtanulta, mi az igazi böjt!

Aki haldoklott, de „papi intés daczára sem gyónja meg bűnét, és poenitentia nélkül hal meg: azt egyházi szertartás nélkül temessék el mint hitetlent”, így a kései krónikás. (poenitentia, ejtsd: pönitencia = megbánás)

Volt a dolognak egy ma ritkán emlegetett (köz)jogi része is, ami eléggé problematikus lehetett már a maga idejében is. Ugyanis aki a hitbéli kérdésekben követett el hibát, esetleg vétkezett a keresztény törvények ellen, azt nemegyszer éppenséggel az Egyház büntethette meg. Vagyis attól kezdve a magyar „állampolgár” (mert az volt, akárhogy csűrjük-csavarjuk, a magyar király alattvalójaként) kettős uralom alatt élt. Két hatalom szorításában teltek mindennapjai, és ez vonatkozott a gazdagokra is, nem csak a szegényekre.

Már István is kénytelen volt megütközni azzal a szemlélettel, amely akkoriban is bírálta az egyházat gazdagságáért, egyáltalán azért, hogy világi hatalmat és birtokokat szerzett, azokból élt. A jézusi elvek követői az egyházon belül kisebbségben voltak, de a cluny-i apátságból kiindult korabeli társadalmi mozgalom éppen a tizedik század végén, és a tizenegyedikben, azaz éppen István idején dolgozott a legnagyobb hatásfokkal. A cluny-iaknak elegük volt abból a rettenetes fertőből, ami akkor már vagy másfélszáz éve zajlott Rómában, a pápaság idején – „pornokrácia” és hihetetlen mértékű korrupció tombolt, gyilkosok kerültek a pápai trónra, ledér nőszemélyek döntötték el évtizedeken keresztül, ki lehet a pápa, stb.

(Mindennek leírását megtalálják a szerző egyéb műveiben – a kiadó megjegyzése.)

A mozgalom nem kevesebbet követelt, mint hogy az egyház térjen vissza a jézusi elvekhez, azaz mondjon le a világi hatalomról és a gazdagságról. Amit addig összegyűjtött, azt ossza szét a szegények között (!).

Hát István király nem értett egyet ezekkel az eszmei áramlatokkal, pedig nyilván ezek is eljutottak Magyarországra. Sőt, erre bizonyítékunk is van, éppen a krónikás következő mondataiból világlik ki, mi is volt a helyzet: „Megállapítá a püspöki megyéket. Alkalmas embereket keresett és állított élükre. Ellátta gazdagon földbirtokkal, udvartelepekkel, szolgáló néppel és más jövedelmekkel, s mindenféle egyházi felszereléssel. Bőkezűsége e tekintetben nem ismert határt, és haragudott, ha ebben korlátolni akarták és mondták, hogy Istennek nincs szüksége világi jószágokra…”

Hát igen, ez világos. Nem csoda, hogy szentnek tartották és tartják őt máig ugyanazon egyház mai vezetői. Kevesen tudják, hogy a 847. évben a németországi Mainzban tartott zsinaton a papság nagyobb része kitartott amellett, hogy az Egyháznak igenis legyen minél nagyobb vagyona, és minél több világi hatalma. Ezt az álláspontot igen ügyesen meg is indokolták: „Amennyivel nagyobb az Isten az embernél, annál drágább az egyházi birtok a világinál”.

Hát persze, hogy szent lett az a király, aki a Képes Krónika tanúbizonysága szerint például Óbudán, amely akkor külön „városnak” minősült, István egy monostort kezdett építtetni a város közepén. Alighanem valamiféle „magyar Rómát” képzelt köréje majdan, merthogy mint az időben hozzá jóval közelebb lévő krónikások leírták – idézem – „Péter és Pál apostolok tiszteletére építette. Sok birtokkal tette ezt gazdaggá, és a római egyházéhoz hasonló kiváltsággal ruházta fel a római Curia emlékezetére és tiszteletére, amelyet személyesen is meglátogatott” (ez nem igaz, István sohasem járt Rómában). Görögországból hozatott kőfaragókat a király, mi több, a királynéval együtt egy időre letelepedett a környéken, és figyelte a kőfaragók munkáját huzamosabb időn keresztül!

Egyáltalán, úgy tűnik, nem véletlenül nevezték őt szentéletűnek. Miközben gyermekei sorra születtek és haltak meg az egy Imre kivételével, „a királynak megvolt az a nagyszerű szokása, hogy valamennyi egyházat, amelyet ő alapított, minden évben legalább háromszor meglátogatott. És amikor elérkezett egy ilyen egyházhoz, először minden oltárt megkeresett és mindegyiknél imádkozott. Aztán kiment, és körüljárta az egész egyházat, éles szemmel és aggályosan megvizsgálta a falak és tetők töréseit, repedéseit. Gondoskodott azonnali kijavításukról, és addig el nem távozott… míg a helyreállítást nem látta.” (Igazából ez kivitelezhetetlen volt, hiszen, ha csak az uralkodás első szakaszában alapított tíz egyházmegye templomait akarta volna évente háromszor látni, harmincszor kellett volna odaérkeznie templomokhoz, és megvárni a felújítás végét. Vagyis egész évét utazással kellett töltse, hisz volt „egyháza”, azaz temploma a Felvidéken, volt Erdélyben, és így a király állandóan ezek között ingázott volna a korabeli igen lassú utazósebességgel… Csak az esztergomi templommal nem lehettek gondjai: ha otthon volt a várában, akár naponta átballaghatott gyalog is, egy kis tető- és fal-vizitre. Ezt olvasva tehát csökkent a bizodalmunk a Képes Krónika állításainak igazában.)

Hogy semmit sem bíztak a véletlenre, azaz a magyarok saját akaratára, azt mutatják a rendszabályok is. Miután minden tíz falu felemelte a maga – jobbára persze akkoriban még csak fából készített – templomát, annak látogatása mindenki számára kötelező lett! Vasár- és ünnepnapon „a falusi bíró kötelessége volt – így rendelte a király, a törvény – ügyelni arra, hogy minden ember, férfi, nő az istentiszteletre elmenjen, és csak az maradjon otthon, aki a háztűzt őrzi”. Ha a bíró elmulasztotta az ellenőrzést, és lebukott, őt magát is megbotozták, sőt kopaszra nyírták a fejét, ami, gondolom, egy akkori magyarnak nagy büntetés, megszégyenülés lehetett.

A templomban is ügyeltek a rendre, és aki ott vétett, szintén büntetésre számíthatott. „Aki a mise alatt suttogott, mást üres csacsogással zavart, az isten igéjére kellőleg nem hallgatott”, azt bizony kikötötték a templom mellett, haját levágták, majd megkorbácsolták. Ugyanakkor a „vasárnap” valójában, a szó eredetét tekintve is, voltaképpen vásárnap volt, a kereskedők a mise után a templom mellett rakták ki portékáikat. (Vajon ez miért emlékeztet engem Jézus és a kufárok történetére..?)

Az egyházi forrásaink természetesen alig, vagy egyáltalán nem ejtenek szót arról, hogy a hétköznapokban a kereszténység felvétele egyrészt mennyire megnehezítette az emberek életét, másrészt pedig mennyire megváltoztatta egész addigi gondolkodásukat és életmódjukat is. Mert ne higgyük, hogy csak a hit szivárgott be az országba. István volt az, aki felnyitotta a láthatatlan zsilipet, és beözönlött rajta a… Nyugat! A latin kultúra, ami azelőtt a magyaroknak teljesen ismeretlen volt. Az új államforma, a királyság, és a feudális rend, ahol a királyé volt az egész ország minden darab földje, és abból ő adhatott azoknak, akik hívei voltak és megvédték őt is, meg az országot az ellenségtől – de az adományozás sohasem örökre szólt. A „hűbéres” rendszer nevében ott a lényeg: a „bért”, vagyis a birtokot, rangot, címet a „hűségért” adták, és ha elfogyott a hűség, a király visszavehette a birtokot, rangot, címet is, olykor az illető fejével együtt…

Aztán falvakban és városokban kellett élniök az embereknek, nem volt többé szabad vándorlás szerte a nagyvilágban, nem lehetett megélni abból, amit raboltak a kalandozások közepette. Ami eléggé fájó volt szintén: a szegények, a buták, a tehetségtelenek, a rosszsorsúak paraszttá süllyedtek – ami bizony süllyedést jelentett a vadászó-rabló életmód után. Mi több, hamarosan jobbágyok lettek, mások birtokán dolgoztak jogfosztottan. Kevesek pedig feltörtek, sok földjük lett, és az új rendszerben ők lettek a király szövetségesei, hűbéresei, a grófok és bárók, nagy és jövedelmező tisztségek, posztok betöltői.

Óriási változások zajlottak hát le, és mind szinte egyszerre, fél évszázad vagy kevesebb idő alatt. Szegény magyarok akkoriban – gondolom – csak „kapkodták a fejüket”, döbbenten. És úgy tűnt, semmi sem képes megállítani ezt a folyamatot. Miután a pogánynak tartott Koppánnyal végeztek, a többi pogány számára igencsak beszűkültek az életlehetőségek.

A király „mint uralkodó, tudatában volt Isten előtti felelősségének. Ragyogó példája volt ennek, hogy Szent István király a templomában a hivatalát évente letette, annak jeléül, hogy csak kölcsön kapta Istentől, és annak bizonyságára, hogy hatalmát Istennek áldozza.” És persze rögtön fel is vette ismét, amit letett, mert nem állt szándékában lemondani a hatalomról.

Az Egyház a mai napig egy fohászt rendel Istvánunk mellé. Emlékezzünk: számos kolostorban és egyéb katolikus közösségben naponta előveszik a szentek életrajzait, ahol is naptárszerűen sorakoznak a szentek, minden napra jut belőlük. Tehát az István királyra emlékezők, a hívek, minden év augusztus 20-án ezt imádkozzák: „Istenünk, aki Szent István királyt, a te hitvallódat a földön országunk koronájával ékesítetted és szentjeid közé emelted, kérünk, add meg, hogy aki a hit terjesztője volt Pannóniában, Egyházad védelmezője legyen a mennyben!”

1038-ban István meghalt valamilyen betegségben. Gondoljuk csak el, hogy akkoriban is létezett minden mai betegség is, és azok bőven arattak, mert valóban gyógyítani képes orvostudomány szinte nem is létezett, aminthogy nem volt esély és tudás arra sem, hogy valaki baját legalább diagnosztizálják, meghatározzák, és nem volt terápia, azaz gyógymód sem. Csoda, hogy az emberek egyáltalán elég sokáig életben maradtak azt akkori körülmények között – persze, sokan így is belehaltak olyan betegségekbe, amelyeket ma azonnal meggyógyítanak.

Vallásos forrásaink szerint István a halála után „a nép szívében él” és „legendás hőssé” magasztosult fel. A mából visszanézve már könnyű ezt mondani. Nem akarok ünneprontó lenni, hiszen a legtöbb mai ember számára István valóban megérdemli a „Szent” melléknevet (nagy Sz-szel, merthogy az Egyház ajánlotta őt a hívek figyelmébe, és nem fordítva történt), de azért nem árt tudnunk azt sem, amit az előző lapokon leírtam. István királysága nem volt egy sétagalopp, sem neki magának, még kevésbé a népének. Ma az az általános történészi felfogás, amit szinte mindenki oszt, hogy István helyesen cselekedett bevezetve a kereszténységet Magyarországra, és a magyarokat bevezetve a kereszténységbe. Mert különben nem maradhattunk volna meg a keresztény népek nagy családján kívül, pogányként. Ez valószínűleg így is van.

A tizenegyedik században, István halála után valahogy benne volt a levegőben, hogy ez az ember különleges volt. Székesfehérvári sírja a következő évtizedekben búcsújáró hely lett, ahol állítólag az imák egy része meghallgatásra talált, a nagyon buzgó hívők kívánságai teljesültek, ha azokat ima formájában közölték az Úrral. Beszélték, hogy a sír mellett csodák is történtek, amelyek egy részét később az egyház is elismerte.