© Borsa Brown, 2016

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A maffia ágyában, 2013

A maffia ölelésében, 2014

A maffia szívében, 2015

Az Arab, 2015

Az Arab szeretője, 2016

Borítóterv: Barna Gergely

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2016

www.alomgyar.com

ISBN 978-615-5596-61-2

„A mohóság és a kéjvágy, a gyűlölet és a furfang, az okosság és az erőszak, a jóindulat és a melegség. Mind része a fantasztikus egyvelegnek, melytől az arab jellem oly kibogozhatatlannak tűnik a kívülálló szemében.”

(Leon Uris)

Gamal

„Nincs hatalom, mely eltéphetne tőled,
szívemben annyi izzó vágy remeg;
a Mindenséget betölti a lelked,
s nekem is csókod adta létemet.”

(Ahmed Zaki Abu Sádi: Örök szerelem)

1. fejezet

A halál tökéletes munkát végez. Nemcsak azt viszi magával, akit temetünk, hanem minket is, akik hátramaradunk. Csak a mi lelkünket nem gyászolja senki, mert annak a halálát nem ismerik fel. Azt hiszik, csak sérült, pedig nem. Halott lelkek, akik sosem tudnak újraéledni. Az ő haláluk is véglegessé válik a másik nélkül.

Pontosan ezt érzem Csilla halála óta. Azt gondoltam, hogy az idő mindent megold, de az idő csak egy rohadt csapdát épített nekem, amiben azóta is itt kínlódok Rijád közepén. Anna hároméves, ő a legszebb csillag az arábiai éjszakákban. Gyönyörű kislány, de hát milyen is lehetne az, akit Csilla szült erre a világra? Egész életemben szerencsésnek éreztem magam, amiért ide születtem, és amiért a királyi család tagja vagyok, de ez az érzésem szertefoszlott ott Budapesten. Minden mellékessé vált, és értéktelenné. Ha nincs szerelem és gyermek, akkor semmit sem ér az emberi élet. Amikor az egyik hiányzik, akkor csak a másik tarthat életben. Ha ezt valaki pár évvel ezelőtt mondja, a képébe röhögök. Úgy, ahogy most röhög az én képembe az élet. Mert tudom, hogy röhög… És röhög vele minden ribanc, akiket aláztam, mindenki, akit lenéztem… Minden bűnünket visszakapjuk az élettől, isten szembeállít minket saját magunkkal egyszer… Már tudom, hogy rossz muszlim voltam. Ebben az egyben pedig biztos voltam. Abban, hogy Allah szeret engem, és mindent megbocsát. Tudom, így van, de azért vette el Csillát, mert célja volt. És talán nem csak velem… Célja volt Annával, Khaliddal, Yasminnal, Csilla szeretteivel is. Mert Allah csak azért tesz ilyet! Nekem meg másból sem állt az elmúlt két év, csak hogy ezt a rohadt célt kutatom.

Lemegyek az előcsarnokba, éppen apám sétál be az ajtón, Khaliddal a kezében. Amikor meglát, leteszi a földre, hagyja, hadd szaladjon. A mecsetben volt vele, bár szerintem korai. Khalid szintén hároméves, nem igazán tud még viselkedni, de apám nem hagyja magát eltéríteni, ezért egyre gyakrabban bejön az unokájáért.

– Béke veled, fiam!

– Béke veled, apám! Miért viszed Khalidot? Szerintem egy évet még várhatnál ezzel a dologgal.

Nem szól semmit, közelebb jön, és megölel. Azt hiszem, Khalidot szereti a világon a legjobban, bár ezt sosem ismerné el. Azt nem állíthatom, hogy Annát nem szereti, sokat változott a helyzet. A múltkor valami baja volt a lányomnak, ezért kihívtuk a család orvosát, apám is azonnal megjelent. Amikor kikísértem a doktort, és visszamentem a gyerekszobához, apám ölelgette Annát, miközben hozzá beszélt, olykor meg is puszilta az arcát. Valószínűleg köszönhető ez lányom szépségének is, mi, arabok ugyanis fejet hajtunk a szépség előtt. Apám sosem ismerné el, de büszke Anna szépségére. Azon a napon is csak annyit mondott nekem, hogy ez a kislány Rijád gyöngyszeme lesz egyszer. Egyszer? Már most is az! Nem is csak Rijádé, hanem egész Szaúd-Arábiáé, és az egész világé.

– Neked is többet kéne vele a mecsetbe járnod, fiam.

– Én itthon imádkozom vele…

– El kell kezdened a tanítást!

A hangja feddő, nem vitázom vele, bár én csak négyéves koromban kezdtem vele menni mindenhova. A hároméves kor még túl korai.

Megjelenik a dajka, aki felkapná a fiamat, de ő hozzám iparkodik. Fölemelem és a magasba dobom, apám is nevet, meg a dajka is. Végigcsókolom az arcát, imádom mindenét. Állítólag nagyon hasonlít rám, de én ezt nem hittem addig, amíg egymás mellé nem tettünk két gyerekkori képet. Igen. Khalid egy az egyben olyan, mint én, csak neki ördögien fekete a szeme, nem pedig zöldes. Ezenkívül nincs közöttünk különbség, mert a természete is tüzes.

– Yasmin jól van? – érdeklődik apám.

– Jól, de most pihen. Nem ébresztem föl. Átadom majd neki az áldásod.

Yasminra nem lehet panaszom, mert sosem viselkedik Annával kifogásolhatóan. Még Anna ideköltöztetése után előfordult, hogy elutasító volt a lányommal, de már nem igazán mondhatom ezt sem. Talán akkor történt a törés, amikor egyszer Anna elesett és csúnyán megütötte magát. Iszonyúan sírt, ömlött a térdéből a vér, mindenki összeszaladt. Kapkodtunk érte, de mindenki kezében sírt, toporzékolt. Yasmin egy váratlan mozdulattal kikapta a kezünkből, és Anna abban a pillanatban elhallgatott, a nyakához fúrta könnyes arcát, asszonyom meg vigasztalóan simogatta. Lehet, a nőkben erősebb az anyai ösztön mindennél, mert az, hogy Anna csak Yasmint fogadta el abban a pillanatban, azt is jelentette, hogy azóta Yasmin is elfogadja őt. Sosem kérdeztem, de tudom, Anna úgy fog felnőni, hogy Yasmin saját gyermekeként tekint rá. Szeret engem, és akkor féltékeny volt, de egy gyermek, az más. Képtelen elhatárolódni a lányomtól, észrevétlenül köti össze őket a szeretet.

– Hakimnak elment az esze! Beszélned kéne vele!

– Apa! Ha rád nem hallgat, akkor szerinted rám igen?

– Majdnem agyonverte azt a lányt! Nagyon szégyellem magam.

Igen, én is szégyellem. Hakim öcsém mindig is öntörvényű volt, bár ez nem is különcség nálunk, de sajnos ez az öntörvényűsége agresszióval is párosul. A napokban üzentek a palotájukból apámnak, hogy azonnal menjen, mert megverte a feleségét, Samirát. Apám rohant, közben hívott engem is, én és Emír is száguldottunk. Samira rendesen össze volt verve, a szolgák már próbálták rendbe hozni, a család orvosa vizsgálta. Apám úgy nekiesett Hakimnak, hogy azt gondoltam, soha többé nem fognak beszélni. A mi családunk feje sosem tanított minket az agresszióra. Persze a legfontosabb lecke az volt, hogy bármit megtehetünk, de ez még neki is sok volt. Hakim nem egyszerűen egy nőt bántott, hanem a feleségét. Napokba telt, míg Samira minden egyes sebe begyógyult, addig rejtegették a családja elől. Apám megparancsolta neki, hogy erről sohasem beszélhet senkinek, mert akkor elvált nő lesz belőle, annak minden hátrányával. Ezzel voltaképpen falazott az öcsémnek, de nem volt más választása. Régen egyszer már megtette ugyanezt a bátyámmal, Fawwazzal is, csak ő nem megvert egy nőt, hanem teherbe ejtette. Ráadásul az a nő férjes asszony volt, halállal kellett volna lakolnia. A diszkréciónak köszönhetően azonban sem a nő, sem bátyám nem szenvedtek az eset miatt. Néha arra gondolok, hogy a királyi család tipikusan királyi: kívülről csillog-villog, belülről meg rohad. Amikor ezt elmondtam Emírnek, úgy nézett rám, mint egy félbolondra. Szerinte nagyon megváltoztam, szerintem meg nem. Attól, hogy más dolgok lettek fontosak az életemben, még nem változtam meg.

– Számítok rád, Gamal!

– Ebben ne számíts rám! Elég bajom van enélkül is!

Csak a fejét csóválja, de nem mond semmit, sejtette, hogy ettől a hakimos dologtól el fogok határolódni. Talán beszélek majd vele, de nem látom sok értelmét.

Khalidhoz hajolok, újra megölelem és csókolom, ő pedig a lépcső felé mutat, és Anna nevét szajkózza. Úgy össze vannak nőve, mint az ikrek; amikor kis időt töltenek egymás nélkül, kibírhatatlanok. Apám nyel egyet: aminek én örülök, az őt feszélyezi. Talán a mecsetbe hordások is tudatosan zajlanak, próbálja leválasztani Annáról Khalidot, de nem fog sikerülni.

– Jól van, megyünk Annához.

Leteszem, ő pedig el is indul fölfelé a lépcsőn. Kint nagyon meleg van, ezért napközben a gyermekeim bent vannak a zárt térben. Apám is csatlakozik, követjük Khalidot, elég hosszadalmas idő a feljutás, mert fiam egyfolytában magyaráz. Apám türelmesen válaszolgat, simogatja, a legjobb apa és nagyapa. Én csak reménykedem benne, hogy ekkora türelmem lesz mindig a sarjaimhoz.

A lépcső tetején Khalid szaladni kezd Anna szobája felé, ahova azonnal be is ront. Mi csak pár másodperccel később érünk oda, addigra már szorosan ölelik egymást, a dajka csak mosolyog rájuk. Apám és én hosszan nézzük egymást, fogalmam sincs, mit akar mondani a tekintete, pedig talán én ismerem őt a legjobban. Azt hiszem, apám már egy ideje álarcot hord. Szerintem tiszta szívéből szereti Annát, de olyan, mintha ezt szégyellné.

Khalid már olyan erősen szorítja Annát, hogy az sírni kezd, és ellöki Khalidot, fiam nem hagyja magát. Erőszakosan visszarántja lányomat, és csókolgatja, ahogy annak idején megtanítottuk neki, milyen is az igazi puszi. Odalépek, segítek Annának, lefejtem róla Khalidot.

– Fiam! Megfojtod!

Hirtelen mindketten a nyakamba csimpaszkodnak, egyiket bal oldalra, másikat jobb oldalra emelem, és fölállok. Apám odalép, és Anna haját végigsimítva lehel csókot a homlokára.

– Béke, gyönyörű hercegnőnk!

A gyerekek még mindig leginkább egymással vannak elfoglalva. Anna a kezemben sokkal könnyebb és kisebb, mint Khalid. A bőre fehér, a haja meghatározhatatlan. Valamikor szőkésbarnának látom, valamikor vöröses árnyalatúnak. A szája vaskos, sokkal teltebb, mint Csilláé volt, de a szeme az anyjáé. Ezek a szemek tartanak életben talán a mai napig. A zöld drágakövek, amik nemcsak Szaúd-Arábiát teszik fényessé, hanem olykor a jövőmet is elfogadhatónak mutatják. Sosem láttam a genetikának ennél ékesebb példáját. Nem is a külsőségekre gondolok, hanem a vérmérsékletre vagy gesztusokra. Anna olykor olyan csontomig hatoló nézéssel mered a szemembe, ahogy Csilla tette. Ugyanúgy emeli a szájához a kezét, ugyanúgy képtelen a mimikájának parancsolni, ugyanolyan sokszor sírja el magát, túl érzékeny. Esélyem sincs elfelejteni a múltat, mert Anna mindennap, minden percben elém tol egy emlékképet.

– Jut eszembe: Emír keresett. Mindjárt itt van. Elég izgatott volt, de amikor kérdeztem, azt mondta, majd neked. Remélem, nem valami üzleti baki. Mostanában ő is elég felületes.

Erre nem reagálok, mert apámnak nincs igaza. Pont Emír az az ember, aki voltaképpen már mindegy, mit tesz, mert örökké magam mellett akarom tudni.

Az eltelt időben azért sok minden változott. Bálintnak megengedtem, hogy ideköltözzön a szerelme, Krisztina, de azt követeltem, hogy az itteni szabályok szerint éljenek. Nem kértem, hogy térjenek át a muszlim hitre, de viselkedniük úgy kell, ahogy itt szokás. Az elmúlt másfél évben a kedvese be is tartotta ezt a kérést, a palotán belül is abayában jár, csakis akkor viselhet európai ruhát, ha lányommal kettesben van, esetleg csak nők vannak jelen. Eleinte azt gondoltam, ez majd feszültséget szül közöttük, de Bálint elmondta, hogy Krisztina megkedvelte Annát, az itteni létre pedig munkaként tekint, ezért nem zavarják ilyen dolgok. Azt hiszem, szerencsém van velük. Sokszor gondolkodom azon, vajon mi lett volna, ha Csilla itt köt ki. Ő betörhetetlen volt, és túl érzékeny, sosem viselte volna el ezt a világot.

Apám Annáért nyúl, kiveszi a kezemből, lányom is szorosan fonja kezeit az öreg nyakába. Ezek a gesztusai is olyanok, mint Csilláé voltak. Az elutasítást nem tudja elviselni, olyanokkal a legbújósabb, akiknek eredetileg eszük ágában sincs őt dajkálni. Yasmint is így vette le egykor a lábáról, és most apámmal is jó úton jár, látom a ráncos arcon a meghatottságot. Ölelgeti és puszilgatja, én közben lerakom Khalidot, aki azonnal Annáért kiált. Apám leteszi a lányomat, így újra egymáséi lehetnek. Pontosan így akarom őket nevelni, és ebben semmi sem ingathat meg. Anna jövőjében olyan arab férfiak kellenek, akik feltétel, származásra való tekintet nélkül is tiszta szívükből szeretik. Ha Khalid sok év múlva nem áll mellette, akkor az Annának hatalmas csapás lehet. Én vagyok, amíg vagyok, de előrébb kell gondolkodnom.

Megcsörren a telefonom, Emír az. Fölveszem, de nem is köszön, azonnal belekiált.

– Hol vagy?

Apám talán hallja az ordítozást, mert megcsóválja a fejét. Lehajol a gyerekekhez, megcsókolja őket, nekem megpaskolja a vállamat, és kimegy a szobából. A napi programja nagyjából ugyanabból áll. Most hazamegy, eszik, pihen, majd megnézi az üzleti dolgokat. Délután valószínűleg visszajön, hacsak nem Hakimhoz vagy Fawwazhoz megy át. Felnőtt férfiak vagyunk, egy európai apa talán sosem ápolná ilyen hévvel az apa-fiú kapcsolatot.

– Mit üvöltözöl? A gyerekekkel vagyok.

– Itt állok lent, a hallban, nagyon fontos dologról kell beszélnünk!

– Most játszani fogok a kicsikkel. Majd később!

– Márpedig én és Bálint mondani akarunk valamit!

A bálintos dolgot nem igazán értem. Ma délelőttre neki is és asszonyának is szabadidőt adtam. Emír egyébként, mondhatni, kedveli Bálintot, bár nem úgy, mint én. Mindig csak azt mondja, amikor erre rákérdezek, hogy európai létére egész normális.

– Gyertek föl a felnőttszárnyba!

Intek a dajkának, hogy megyek, a gyerekektől nem búcsúzom, mert hiszti törne ki, inkább feltűnés nélkül sétálok át a palota másik oldalába. Yasmin a hálószobánkban pihen, ezért megállok a közlekedőn, és bevárom a fiúkat. Amikor látószögbe kerülnek, megindulok, így követnek. A hálószoba egészen hátul helyezkedik el, így a szárny elejét választom, az első helyiségbe be is megyünk, olyan, mint egy nappali.

– Jó reggelt, Gamal – szólal meg Bálint, a tekintete olyan riadt, hogy kezd engem is megrémíteni.

Visszabiccentek, éppen Emírt akarom számonkérni, de ő beelőz. Már csaknem agresszívan taszít egyet Bálinton, miközben utasítja.

– Gyerünk! Mondd el, amit nekem! – Bálint hatalmasakat nyel, nem mer a szemembe nézni, unokabátyám meg már rendesen fújtat. Kezdem marhára nem érteni a helyzetet. – Mondjad már! Hallod?

– Emír!

– Gamal… Bálint olyan dolgot mondott, amiről tudnod kell! – Újra az említett fiúhoz fordul. – Beszélj már!

Emír nagyon idegesít, rá is nézek azzal a fajta szemmel, amire általában befogja. Most is azt teszi, de valamit látok a szemeiben. Valamit, amitől föláll rajtam a szőr.

Odalépek Bálint elé, de nem mer rám nézni.

– Mielőtt Emír agyvérzést kap, beszélhetnél.

Unokabátyám nem bír egy helyben állni, hatalmasakat lép, a kezeit dörzsöli, és magában morog. Bálint végre a szemembe néz, azonnal mentegetőzni kezd.

– Én nem tudtam, hogy ezzel rosszat mondok. Én azt hittem, ez jó. Én csak arra gondoltam, hogy így legalább maradt utána valami. Valamennyire még él!

Elég értelmes vagyok, de most van az, hogy egy kurva szót sem értek. Emírre nézek, de ő csak a fejét simítgatja.

– Emír! Semmit sem értek. Valaki beszéljen értelmesen!

Unokatestvérem csak Bálint felé bök a fejével, hogy ő lesz az a valaki. Visszanézek a barna szempárba, már csaknem sír.

– Nálunk mások a törvények. Nekem fogalmam sem volt róla, hogy ez itt… És nem is biztos. Én csak azt mondtam, hogy nagyon valószínű.

– Azt mondtad, hogy szinte biztos! – üvölt vissza Emír.

– Na most kussoljon el mindenki! Ha nem tudtok értelmesen beszélni, akkor húzzatok el innen! – Először Emírre nézek, majd Bálintra, aki láthatólag a szavakat keresi.

– Szóval nálunk más a törvény. Ha egy kómában lévő nem nyilatkozik, akkor az beleegyezés a transzplantációkat illetően.

Mi van?

Szerintem sosem guvadt ki még úgy a szemem, mint ebben a pillanatban. Értem a mondatot, csak valahogy nem fogom az adást.

– Mi a fenéről beszélsz?

– A magyar nőről! – üvölt újra Emír. A „magyar” szóra a torkom is elszorul. – Arról a nőről beszél, és a szerveiről!

Fekete pontokat látok magam előtt, de semmi sincs, amibe belekapaszkodhatnék. Üvölteni szeretnék, kérdéseket feltenni, de elmegy a hangom. Ha most az jön, amit az agyam sejt, akkor itt törik az egész hitem ketté.

– Milyen transzplantáció…? – Csak ennyit tudok kinyögni. Jó lenne, ha nem is tudnám, mit jelent ez a szó.

Unokabátyám a közelünkbe lép, és hadarni kezd, mert képtelen tovább elviselni Bálint hallgatását.

– Nem kérdezik, hogy akarsz-e donor lenni. Kiveszik az ép szerveidet, és megkapja más. Várólista van. Mit nem értesz ezen?

– Hallgass el! – suttogom vissza.

– Gyerünk, Bálint! Mondjad… – újra taszít a magyar fiún, ha lenne most bennem fizikai erő, akkor nagyon csúnyát tennék.

Remegnek a lábaim, és a fekete pontok már kezdenek csillag alakzatúvá válni, szédülök.

Ezt nem tehette velem az ég!

Elsírom magam, már két éve nem tettem ezt. Odafordulok Bálinthoz, elkapom a karját, már nem is vagyok dühös, inkább csak kétségbeesett.

– Nem! Mondd, hogy nem! – Bálint szeme is könnyessé válik, az arcomat a tenyerembe temetem. – Neeee! – A lábam megcsuklik, térdre zuhanok, jobban kitörök, mint Csilla temetésén. – Nem! Nem! Nem! – A földet ütöm, döbbent csönd van körülöttem, aztán Emír nyúl le értem. Felsegít, azonnal elkapom a tobéját, és Bálintot is magamhoz rántom. – Mondjátok, hogy nem!

– Gamal… – Emír hangja sokkal lágyabb, mint pár perce, Bálint jéggé fagyott.

– Mondd, Emír, hogy nem! – Zokogok, mint egy elárvult gyermek. – Az nem lehet! Így hogy vár rám a paradicsomban?

Legutolsó mondatomra Bálint is elsírja magát.

– Vár rád, Gamal… – Emír csak ennyit felel.

– Megcsonkították! Felszabdalták! – Újra elkapom Emírt, mélyen a szemébe nézek. – Azt ígértem neki, találkozunk a paradicsomban! Érted?

Összezuhanok. Nem fizikailag, hanem lélekben. Engem eddig az tartott életben, hogy egyszer újra együtt lehetek még Csillával, erre kiderül, hogy nem így lesz. Nálunk is fejlett az orvostudomány, de a transzplantációkhoz másként állunk. A vérátömlesztés már elfogadottá vált, de egy szerv átültetése egy másik emberbe, az nem. Vagyis mondjuk inkább úgy, hogy csak részben… Vannak modern szemléletek és engedmények, de most ez sem érdekel.

Újra Emír szemébe nézek, ő megért. Bálint úgysem fogja az adást, fogalma sincs az iszlámról, ezért arab nyelvre váltok.

– Emír, nem érted? Vártam már két évet, és várok még ötvenet is… De így? Őt akarom! Vele akarok lenni! De így nem lehet! – Elkapom a tobéját, úgy rázom, mint egy eszelős. – Nincs ott a paradicsomban! Nem értitek?

Emír a csuklómat rángatja, nyugalomra kényszerít.

– Ott van, Gamal. Vár rád! Allah veled van, hidd el! Ez most nem bűn. Ne felejtsd el, hogy Csilla nem volt muszlim, így rá nem vonatkoznak…

– Nem érdekel! Nem érdekel, muszlim volt-e! A mennyországunk az egy! Érted?

Emír csak bólogat, én meg a saját hangomat hallva arra gondolok, már egyáltalán nem viselkedem modernül vagy észszerűen. A csönd hirtelen nyugtatóvá válik, mindhárman élvezzük. Sóhajtok, fújtatok, mint egy arab telivér, pár másodperc múlva kezdek magam lenni. Bálintra nézek, aki a földre szegezi a tekintetét. Ha nem az lenne a helyzet, ami, akkor talán megsajnálnám, de most inkább a tények érdekelnek, mint az ő lelkivilága. Kiszabadítom magam Emír fogságából, odalépek Bálinthoz, unokabátyám szorosan a nyomomban. Visszaváltok angolra.

– Mindent tudni akarok!

Még mindig nem néz föl, Emír kezd beszélni.

– Bálinttal éppen teáztunk, valahogy szóba került Magyarország. Éppen azt mondta, talán jót tenne neked, ha ellátogatnál Budapestre, mert nagyon meg vagy keményedve. Aztán szóba hozta, hogy nagy valószínűséggel Csilla tovább él valakiben. Én először Annára gondoltam, de ő kifejtette részletesebben. Mesélt arról a törvényről, ami náluk van érvényben, akkor értettem meg…

– Fogalmam sem volt róla, hogy ez itt… – Bálint végre a szemembe nézve mentegetőzik.

Hogy is lenne róla fogalma? Bár szerintem még a nagy modern világban is vannak kettős érzelmek a dolgot illetően. Igen. Gondolhatjuk, hogy egy szerv átültetése pozitív dolog, hiszen egyrészt tovább él a másikban a szerettünk, másrészt az a másik az életét köszönheti neki. De gondolhatjuk azt is, hogy a szerettünk meg lett csonkítva, gyalázva…

Az iszlám nem a lélek feltámadásában hisz, hanem az emberében. Testtel és lélekkel együtt, a fizikai valóságában. Amennyiben valakinek kiveszik egy szervét, azt megfosztják ennek lehetőségétől. Bár vannak vallástudósok, akik azt mondják, hogy mindenki az eredeti állapotában támad fel, ezért nem fontosak ezek a dolgok, de ahhoz, hogy én is így higgyem, meg kell magam erőszakolni. Én szunnita muszlimként mindent szigorúan veszek. Egy ártatlan emberbe bűnös ember szervét transzplantálni ugyanolyan hiba, mint egy bűnösébe ártatlanét.

Jó pár percbe beletelik, míg felfogom, hogy életemben először elérkezett a pillanat, amikor el kell vonatkoztatnom a vallástól. Az egész életemet abban élem, de most másképp is látnom kell ezt az egészet. Ha bármelyik gyermekem beteg lenne, és szervátültetésre lenne szükség, sosem harcolnék ellene. Allah mindent megbocsát! Csak most ez valahogy nehéz.

– Tudni akarom! Biztosra!

– Ilyen információkat nem adnak ki. Szigorúan titkosak – mentegetőzik Bálint.

Emírre nézek, tudja, hogy nem tréfálok, és a királyi család tagjai előtt nincs akadály. Bólint egyet, én meg folytatom:

– Semmit sem akarok tudni, csak hogy a szívét megkapta-e valaki. Nem érdekel vese, máj, csak a szíve. Érted, Emír?

Unokabátyám bólint, de Bálint nem áll le.

– Képtelenség! Ilyen információkat nem lehet megszerezni!

Odafordulok, egészen közel lépek hozzá, és mélyen a szemébe nézek.

– Mindent meg lehet szerezni! – Hosszú másodpercekig nézünk egymás szemébe. – Bármi áron! Ez nem fenyegetés! Ugye tudod?

Bólogat, pedig én magam sem vagyok teljes mértékben meggyőződve arról, hogy nem fenyegetem.

2. fejezet

Már esteledik, a levegő kellemes, a teraszról figyelem a gyerekeket, akik mellett ott áll Yasmin. Csodálatos a kép. Asszonyom olyan gyönyörű, hogy nem is kérhetnék szebb nőt magam mellé. Hosszú, fekete hajzuhataga szabadon lebeg, az arca még ilyen messziről is sugárzik. Fölnéz rám, integet, és a gyerekeket is arra buzdítja, hogy tegyék ugyanezt. Khalid kutat utánam, de Anna azonnal észrevesz a teraszon, és csöpp kezeivel integet. Furcsa képek villannak ilyenkor be. Azok, amikor Magyarországon beültem az autóba és elhajtottunk a reptér felé, Csilla pedig csókokat küldött, integetett, Annával a kezében. Olyan, mintha tegnap lett volna, és olyan, mintha Csilla meg sem halt volna. A másik pillanatban már azt érzem, hogy egy egész emberöltő lepergett már azóta, és talán igaz sem volt a múlt.

Éppen fordulnék, és indulnék én is az udvarra, de ott áll a hátam mögött Emír. Megijeszt, ugrok is egyet, fogalmam sincs, mióta áll a sarkamban.

– Te mit lopakodsz itt mögöttem? – szegezem neki a kérdést agresszívan.

– Nem lopakodom. Még köszöntem is, de te se nem hallasz, se nem látsz!

Kicsit talán szemrehányó a hangja, de Emírtől már az ilyen sértéseket sem veszem komolyan. Mellém lép, ő is lenéz a kertbe, és elmosolyodik.

– Büszke lehetsz rájuk, Gamal.

– Az vagyok – nyelek egyet, és kérdezek. – Elintézted az utat?

– Igen. Én és Bálint holnap indulunk. – Felém fordul, mélyen a szemembe néz, tudom, most jön a fejmosás. – Hibát követsz el! El kell engedned! Már két év telt el! Betegesen viselkedsz!

– Én nem beteg vagyok, hanem halott! – üvöltök vissza.

Igen. Halott a lelkem.

Döbbenten néz a szemembe, eltelik jó pár másodperc. Azt hiszem, unokabátyám ért meg a leginkább, de ilyenkor rájövök, hogy ő sem érthet meg igazán. Csak olyan embertől várhatnám ezt, aki ugyanazt élte át, amit én.

– Gamal. A múltért nem áldozhatod fel a jövőt. A holtakért nem áldozhatod fel az élőket.

A hideg futkos a hátamon a szavaitól. Igaza van.

– Tudnom kell!

– Ezzel bántod Yasmint. Végre boldog, most meg megint úgy viselkedsz, mint egy eszelős. Na és a gyermekeid… Gondolod, hogy nekik ez kell? Egyáltalán, mit akarsz? Bosszút?

Fogalmam sincs. Az első gondolatom az volt, hogy ha Csilla szíve másban dobog, a saját kezemmel szedem ki abból a valakiből. Aztán jöttek a józan pillanatok. Elképzeltem, ahogy ugyanolyan ritmusban ver, mint Csillában, és már csak a tenyeremet odatéve érezni akarom. Téboly az egész.

Bármire is gondolok, tudom, hogy a pillanat egészen más lesz. Már én sem ismerem magamat. Gyűlölni fogom azt az embert, de Csilla miatt tekintettel leszek rá? Számon fogom kérni? Boldog leszek? Életemben nem voltam még ennyire bizonytalan magamban.

– Nem tudom. Semmit sem tudok, Emír, de ezt tudnom kell.

– Elég, ha imádkozol! Az majd segít.

– Mi a francért mondtátok el, ha most ilyen hülyeségekkel jössz?

– Engem is dühített… De rájöttem, hogy rajtad ez már nem segít.

Elkapom a karját, biztos fájdalmas, mert még az én ujjaim is betonná keményednek.

– Valaminek segítenie kell! Nem maradhat így!

– Utazzunk el az USA-ba vagy Thaiföldre!

– Te hülye vagy? Azt hiszed, pont kurvázni van most kedvem?

– Nem arra gondoltam, hanem hogy kikapcsolódj!

Röhögnöm kell. Együtt nőttem föl Emírrel. Nem tudom, miért beszél faszságokat, mert a kettő egy és ugyanaz. Ez most rajtam nem segít. Odafordulok hozzá, megölelem, ő visszaölel. Elindulok kifelé, az ajtóból még visszaszólok neki, már ő is bejött a teraszról.

– Tudd meg nekem! Csak ennyit kérek!

* * *

Lemegyek a lépcsőn, ki a hátsó kijáraton, a kertbe indulok. A medence mellett a sólymaimat látva újra itt van velem Csilla. Itt kopog mellettem a körömcipője, hallom a lélegzetét, sajnálom, amiért ebben a melegben nikáb takarja őt… Igaza van Emírnek, tényleg beteges ez az egész. Évek óta itt élek, és Rijád az otthonom, nekem mégis olyasvalaki jut eszembe egy madárról, egy datolyapálmáról, aki egyetlenegyszer sétált itt végig. Azok az emlékek forró vassal lettek agyamba égetve, és ennek nyomát semmi sem tünteti el.

Anna azonnal szaladni kezd felém, Khalid követi, Yasmin pedig csak azt szajkózza nekik, hogy „lassan”. Versenyt futnak, Khalid leelőzi Annát, pont úgy, ahogy egész életében előzni fogja mindenben. Anna megbotlik, orra is bukik, de nem sír, azonnal állna fel. Fiam is lecövekel, visszalép testvéréhez, és lehajol hozzá, a fejecskéjét odabiccenti húgának, mintha azt kérdezné: „jól vagy?” A képre mosolyognom kell. Fiam látja, hogy Anna nem adja föl, ezért újra futni kezd, ő győz. Átöleli a lábamat, Anna a másik lábamat veszi birtokba. Olyanok, mint két véreb, akik még mozdulni sem hagyják az áldozatot. Yasmin is odaér, fölveszi Annát és felém nyújtja, majd lenyúl Khalidért. Egymással szemben állunk, két külön egység, akik mégis egyek. Mi Yasminnal a jelen, a gyermekeim pedig a jövő. Szeretem ezt a nőt. Nem olyan tűzzel, ahogy Csillát szerettem, ez egészen más. Az, ahogy újabban Annához viszonyul, megolvasztotta a szívemet. Talán ő is felejteni akar. Ki nem? Csilla a legszebb emlékem ebben a földi létben, mégis jó volna olykor egyetlen mozdulattal kitörölni mindent, és úgy élni, ahogy egykor.

– Gamal! Túl sokat dolgozol!

Yasmin azt hiszi, az elmúlt órákat üzleti ügyekkel töltöttem, ő semmit sem tud a délelőtt lezajlottakról. A pihenője óta a gyerekekkel van, engem nem zavart.

Khalid is felém nyújtózkodik, erre Anna még erősebben a nyakamba csimpaszkodik, nehogy fiamnak is esélye legyen az ölembe jönnie. Megcsókolom Annát, leteszem, kiveszem Khalidot az anyja kezéből, őt is megcsókolom, és leteszem. Erre mindkét gyermek megnyugszik, fiam az oroszlánok felé invitálna minket, de Yasmin azonnal ellenkezni kezd.

– Szó sem lehet róla! Állandóan azok közé a vadállatok közé… Gamal, az ég szerelmére, tudod, hogy nem szeretem.

– Tudom.

Szerencsére megjelenik az arab dajka és elirányítja őket, így kettesben maradunk. Azonnal hozzám fúrja magát, imádom az illatát. Érződik rajta Khalid és Anna illata is, Yasmin egyfajta otthont, családot jelent a számomra. Egész életemben arra készültem, hogy majdani feleségem, húgaim, gyermekeim támasza legyek, de azt kell mondjam, Yasmin ugyanakkora támasz nekem, mint én neki. Az ő lelke, szíve a múltban ugyanannyira sérült, mint az enyém.

– Olyan nyúzott vagy! Gond van? – aggodalmaskodik.

– Nem fontos. Hogy vagy?

A szemembe néz, majd elmosolyodik.

– Emír egész nap le-föl mászkál. Történt valami?

– Semmi, csak üzlet.

Megpuszilom az orcáját, ő kicsit el is tol, talán attól tart, hogy lát minket valaki. Én a palotán belül sosem fogom vissza magam, egyszer még apám előtt is átöleltem őt, az öreg olyan szemekkel nézett ránk, hogy Yasmin csaknem elsüllyedt szégyenében. Azt hiszem, néha túl nyugatiasan viselkedem. Nehéz ez, mert Csillával megtehettem, de ez más világ. Szívfájdalommal nézek vissza azokra a napokra, amikor minden szabad volt. Zene, tánc, karácsony… csupa ismeretlen dolog, amik Csillához kötnek, egy idegen világhoz, amik a boldogságot jelentették, és amit csak sokkal később ismer fel az ember.

Nevet, próbál minél távolabb tartani magától, de bennem már csillapíthatatlan a vágy. A fülébe súgom.

– Gyere, menjünk fel.

– Gamal! Tudod, hogy ilyenkor a gyerekekkel szoktam játszani. Kicsit várj!

– Nem akarok várni. Szükségem van rád, Yasmin!

Ezt nem egészen így akarom fogalmazni, de már késő, kimondtam. A szemembe néz döbbenten, jól ismeri az igazi Gamalt, az nem ilyen érzelgős.

– Történt valami, látom rajtad…

Pontosan az ilyen helyzeteket utálom. Ha valamiről beszélni akar az ember, akkor úgyis beszél. Ha meg nem, akkor miért kell feszegetni a dogokat? Két perc alatt dühít föl.

– Jó. Akkor ne gyere – ott hagyom, el is indulok, majd visszaszólok neki. – Ha szól a müezzin, hozd fel Khalidot!

* * *

Próbálok valami időpontot egyeztetni egy sivatagi vadászathoz, amikor Yasmin belép a dolgozószobámba. Visszahívásra hivatkozva leteszem a telefont, és asszonyomra irányítom a figyelmemet. Amikor nem állnak mellette a gyerekek, nem is anyának látom őt, hanem még mindig annak az ártatlan szűz lánynak, akit feleségül vettem. Most is ugyanolyan ártatlan. Nagyot kell nyelnem, mert kezd az állat előjönni belőlem. Pontosan ez a romlatlan tekintet izgat fel mindig Yasminban a leginkább.

Egészen közel jön, és a mellkasomra teszi a tenyerét.

– Tudod, hogy nem szeretem, amikor csúnyán viselkedsz.

Csúnyán?

Igen, ez tipikus Yasmin. Neki a legkisebb rossz is hatalmas vétek, de nyilván nem hibáztatható ezért, hiszen az eltelt időben pont úgy bántam vele, hogy ezt érezhesse. Amióta Anna velünk van, próbálok megfelelni neki, hiszen ő hatalmas áldozatot hozott. Értem.

– Nem akartalak megbántani – nyakához csókolva megmarkolom a haját. Egészen a fenekéig ér, imádom ezt az ékszerét. Ő is átölel, viszonozza a közeledésemet. Szeretem őt csókolni. Csilla halála óta Yasmin csókjai ínyencségnek számítanak. Olyan ínyencség, amiről tudja az ember, hogy evett már belőle finomabbat, de sosem fog olyat kapni többé, ezért beéri kevesebbel. Yasminon kívül senkit sem tudnék már csókolni.

– Jaj, Gamal! Nem változol. Te nem bírsz magaddal! – nevet fel hangosan.

Eszembe jut Emír minden szava: „Ott van, Gamal. Vár rád! Allah veled van, hidd el!”

Mikor fogom megtudni, hogy valóban ott van-e?

Behunyom a szememet, próbálom azt képzelni, hogy őt csókolom, de nem megy. Ő már nincs. Yasmin a feleségem, el kell fogadnom, hogy már csak ő van. Ha Yasmin egyszer is megérezné, hogy én még mindig hiányolom Csillát, azonnal elhagyna. Szelíd és engedékeny, de sosem hagyná magát többé úgy megalázni, mint akkor. Látta a gyenge oldalamat, nem vagyok a szemében már félisten, akinek minden fölött hatalma van.

Hamarosan imára szólít a müezzin, tudom, nincs sok időm. Ez is fura. Csilla mellett sosem jutott eszembe más, főleg az nem, hogy ki fogok hagyni egy imát, ha hosszan ölelem.

Nem vacakolok sokat, megfogom a kezét, és elindulok ki a dolgozószobából, egyenesen a hálónk felé. Yasminnal az egész palotán belül még sosem szeretkeztem máshol, mint a hálószobában. Vele nincs meg az a tűz, hogy: itt és most azonnal! Pedig milyen jó volt azt a tüzet megismerni: asztalnál, falnál, a lépcsőházban… bárhol, csak legyek benne… Az elmúlt két évben ezért utáltam meg magam. Tudatosan akarok felejteni, nem összehasonlítani, de nem megy.

Legalább egyetlen rohadt nap adódna, amikor nem jut eszembe a múlt!

Betolom a hálóba, becsapom az ajtót, Yasmin azonnal az abayát kezdi bontani magán. Képtelen vagyok a szemébe nézni. Ő nem érzi a bennem dúló kételyeket, csak a vágyat látja rajtam. Nem is bánom. A kételyek örökre az enyéim maradnak. Csak az enyém!

Segítek neki, egy percbe sem telik, és anyaszült meztelenül áll előttem. Hiába a feleségem jó ideje, egyáltalán nem olyan természetes neki az előttem lévő meztelenség, mint Csillának volt. Igen, neki az volt. Pont ez tette őt a legvonzóbbá… Az, hogy ő maga volt, úgy, amilyen… Yasmin a teste elé emeli a kezét, én is a tobémat bontom, majd a kezét erőszakosan félretolom. Az arca elpirul, noha nem kéne szégyenkeznie. Csodálatos teste van.

Leveszem az alsóruhámat is, majd az ágyra tolom őt. A szobában nagyon világos van, feleségem feszeng, én pedig már nem is próbálom őt ellazítani. Unom már ezt. Sosem kértem tőle extra dolgokat, mindig gyengéd vagyok vele, bókolok neki, de ő egyszerűen képtelen ellazulni. Élvezi a szexet, de ahhoz óriási köröket kell futnom. A neveltetés, ami születése első pillanatától jelen van, kiölhetetlen. Nem hibás, sőt talán én vagyok az oka. Jól ismeri a királyi családból származó hercegek életformáját, még ha nem is teszi szóvá. Lehet valamivel jobban porig alázni egy nőt, mint azzal, ha nem ő az egyetlen? Nem. Legalábbis a nő szerint nem. Mi, férfiak ezt másként gondoljuk, de Yasmin nem férfi. Asszonyom sosem kért még igazán számon, de tudja, ezt fölösleges is. Olykor csipkelődik, de elég egy nézés, és el is bátortalanodik. Tulajdonképpen nincs is mi ellen lázadnia. A tenyeremen hordom, nem szembesül semmi rosszal. Annával már végleg megaláztam, akkor megfogadtam, többé nem teszem, noha Anna az egyetlen olyan félresiklásom, amit sosem tudnék megbánni. Ő a hold és a nap. A csillagok és az égbolt. Valaminek a kezdete volt az életemben, és valaminek a vége. A mindenem.

Próbálom kiüríteni az agyam, ezért Yasmin lába közé fészkelem magam, és belekóstolok. Beszéltem már vele őszintén erről a csikló helyének izgatásáról, de azon a nászéjszakán nyílt meg leginkább. Olykor azt állítja, nem érez semmit, olykor meg azt, hogy jólesik neki. Mindenesetre én úgy kezelem őt, mintha nem lenne körülmetélve, és örömet okozna neki az érintésem.

Belecsúsztatom az ujjam is, de a lábait összébb zárja, és följebb kényszerít. Megfogom az arcát, most valahogy az adni akarás van bennem, és dühít, hogy ő ezt nem hagyja.

– Yasmin, hagyd magad! Add oda magad!

Mennék is vissza a lába közé és röpíteném a gyönyörök gyönyöre felé, de ő is megfogja az arcomat.

– Gamal, nincs sok időnk. A gyerekek várnak.

Összetör bennem mindent. A férfit, a férjet, az adni akarót. Üvölteném neki, hogy de igenis, van időnk, mert én már tudom, mit jelent annak hiánya. Megtanultam, hogy élvezni kell a pillanatot. Mit tud ő az idő hiányáról? Mit tudja ő, milyen az, amikor már csak másodpercekig foghatod a szerelmed kezét úgy, hogy az még ebben a világban van, és nem odaát? Mit tudja ő, milyen, amikor az utolsót csókolod, utolsót érinted…? Mit tud ő az időről? Senki nem tud semmit róla, aki még nem harcolt ellene.

Szétfeszítem a lábát, és belehatolok. Sóhajt egyet, helyezkedik, a számat keresi, én már nem akarom csókolni. Ha nem engedi, hogy örömért harcoljak, akkor engem se akarjon. Feltolom magamat és őt figyelem, miközben fölveszek egy ritmust. Egy ideig a szemembe néz, fel is nyúl az arcomhoz, majd lehunyja a szemét, a mellkasomhoz érve simogat. Ugyanúgy élvezem a szexet vele, mint eddig, de semmi több. Nincs meg bennem az a „soha ne érjen véget” érzés, csak a kielégülés utáni vágy hajt. Már nem is hibáztatom magam, mert ő taszított ebbe bele. Ebben a pillanatban arra gondolok, hogy Emírnek igaza van. El kell utaznom, és újra a rohadék Gamallá kell válnom. Azért kell ezt tennem, hogy Yasmin megmaradhasson az én ékszeremnek. Ez, ami most van, nem maradhat így. Őt sosem ölelhetem úgy, hogy agyban máshol legyek, és csak az orgazmus érdekeljen.

Lassabban kezdek mozogni, az arcát simítom, hátha kinyitja a szemeit, de nem teszi. Sokszor olyan, mint egy gyermek, aki bújócskázik, azt hiszi, ha ő nem lát, akkor a másik sem láthatja. A tekintetével, szerelmével tudna magához láncolni a leginkább, de benne csak ez a kurva megfelelni akarás van. Gyakran úgy érzem szex közben, hogy ez is csupán egy kedves gesztus tőle, mert magától sosem közelítene. Egész életemben az volt a célom, hogy mindenki azt tegye, úgy viselkedjen, ahogy nekem jó. Csilla mindenben dacolt velem, és ő tett a legboldogabbá. A dacával nyitott ki kapukat, miközben a többit bezárta, és ezzel a daccal engem is más emberré tett. Akkor utáltam magam a gyengeségem miatt, de most inkább ezt a hercegi vért utálom magamban.

A lábát felhúzom a derekamra, a szájába csókolok, ő fel is nyög. Nem mozoghatok sem mélyen, sem gyorsan, Yasminnak gyakran fáj az együttlét, ezért visszafogom magam. Végre meglendül a keze, és megérinti az arcomat, visszacsókol. Gyönyörű közelről az arca. A bőre tökéletes, a hatalmas szempillái sűrűk és koromfeketék. Végigszalad mutatóujjam a szemöldökén, ami szintén fekete, nem túl vékony, és magasan ívelt. Yasmin az egyik legszebb nő, akit valaha is láttam. Kár, hogy csak én érzem őt a magaménak, és ő nem érez engem a sajátjának. Igen. Azt hiszem, itt kezdődik a probléma. Nem mer követelni magának, nem mer kisajátítani, nem mer önző lenni velem szemben. Nem mer olyan lenni, mint ő volt.

A vállához fúrom az arcomat, nem engedhetem, hogy még ezekben az ölelésekben is jelen legyen. A két év alatt egyszer sem szeretkeztem úgy, hogy ne jutott volna eszembe Csilla. Hazugság, hogy az idő segít. Nem segít. Rajtam nem.

Erőszakosan az állába markolok, kinyílik a szeme ijedtében, belőlem meg előjön a mérges állat.

– Nézz már rám!

Ez már nem is én vagyok. A lelkem mordul rá Yasminra, őt okolom azért, amiért helyet enged agyamban Csillának. Könnybe lábad a szeme, és lelöki a kezemet az arcáról.

– Gamal…

Mászna ki alólam, de én azonnal könyörögni kezdek, mint egy ócska kis pöcs. Tudom, hogy megbántottam.

– Csak azt akarom, hogy rám nézz! – csókolom, de ő lökdös. – Yasmin! Ne haragudj!

– Összekeversz a kurváiddal!

Na ne!

Lehet, hogy sok hibát követek el, de ezt nem. Éppen ez az, ami a legnagyobb hazugság, mert Yasmint tudatosan kezelem. Ha összekeverném a lotyókkal, akkor most azonnal hasra vágnám, és szanaszét kefélném. Soha, de tényleg még soha nem közeledtem felé kifogásolhatóan. A feleségem. Az én asszonyom, gyöngyszemem. Miért beszél most így?

Kicsúszik alólam, én meg azonnal visszanyomom őt, fölé térdelek, és kezeimmel is lefogom. Egy ideig harcol, majd sírni kezd. Úgy viselkedik, mintha bántanám, pedig voltaképpen gyengéd akarok lenni, és csak a jót akarom. Éppen az dühít föl, hogy ő nem engedi ezt a jót a közelünkbe. Messzire lökdösi, mintha nem járna sem neki, sem nekem, pedig mi már mindketten megérdemeljük ezt a jót.

Fölpattanok, fölveszem az alsónadrágomat, ő meg zokogva kapkodja magára az abayát. Nem akarok ránézni. Yasmin mellett valahogy mindig egy rohadéknak érzem magam, Csilla mellett férfi voltam, és jó apa. Nem tudom, miért van ez.

A fésülködőasztalhoz lépek, nézem a tükörben, mint fedi el a bájait, olyan, mintha nem is ismerném őt. Ha ennyi idő is kevés volt az egymásra találáshoz, akkor már mindegy. Nem kell több idő.

Megfordulok, mélyen a szemébe nézek, idegesít, mert úgy zokog, mintha valaki péppé verte volna.

– Mit akarsz tőlem, Yasmin? Miért vagy ilyen?

– Ilyen? Én? Nézz magadra! Olyan vagy, mint egy őrült. Én mindent megteszek! Befogadtam a lányodat, elnézem neked a dolgaidat, de azt nem tűröm, hogy én ne az legyek, aki vagyok. Az arcodra van írva minden! Nem is engem akarsz, hanem őt! Tudod te, milyen egy halott nővel harcolni?

Most megkaptam. Igaza van. Már régen jogában állt volna ezt a fejemhez vágni, de csak most történik meg, évek teltével. Tiszta szívemből szeretem őt, fogalmam sincs, hol baszom el folyton.

– Kicsit adhatnál magadból azon kívül, hogy szétteszed a lábad! – támadok mégis vissza.

Hozzám lép, hatalmas pofont kapok. Hirtelen azt sem tudom, merre van az előre meg a hátra. Soha életemben nem kaptam még pofont, apám is csak a fejemet legyintette meg olykor gyerekkoromban. Ez viszont pofon volt. Támadt már nekem régen is, de nem ilyen egyértelműen. Érdekes módon az meg sem fordul a fejemben, hogy visszaüthetnék.

– Szeretni akarlak, de te nem engeded! – üvöltök felé, mert valahogy ki kell engednem a gőzt.

– Te senkit sem szeretsz magadon kívül!

– Ez nem igaz…

– Ó, igen! A gyerekeket! Őket igen! És én, Gamal?

– Te vagy a feleségem! Szeretlek…

Újra felém lép, pofont várok ismét, ezért el is hallgatok. Nem üt. Pedig most bármit megtehetne.

– Allahra esküszöm neked, Gamal, ha nem kezelsz teljes jogú nőként, el foglak hagyni!

Most van az, hogy két Gamal van jelen. Az egyik csaknem behugyozik a röhögéstől, míg a másik döbbenten figyel, és furcsa módon megijed ettől a kijelentéstől.

Voltaképpen a problémám ott kezdődik, hogy nem is értem, mit akar mondani. Szerintem a királyságban nincs még egy herceg, aki ilyen szépen bánik a feleségével.

– Na és mit értesz teljes jogú nő alatt? – tényleg komolyan kérdezek.

– Érző ember vagyok! Nem azért létezem, hogy téged kielégítselek…

Na most durran el a faszom!

Lehet, hogy két külön csatornát néztünk eddig? Mindig kielégítettem őt is, most meg úgy beszél, mintha undorodna tőlem. A házas Gamal Rijád másik szegletébe kerül, a szobában csak a régi énem marad. Elkapom a karját, és magamhoz rántom.

– Soha semmit nem kértem tőled, csak őszinteséget! Már a nászéjszakán is! Őszinte lehetsz, de nem engedheted meg magadnak ezt a hangot!

– Miért nem…?

– Mert én azt mondom!

Olyan hangon üvöltök vissza, hogy még én is lehunyom a szemem. Ő gúnyosan elmosolyodik, mint aki a másiknak mutat egy fényképet: „látod? Ilyen vagy”!

Másodpercek telnek el, hiába lökdöstem Rijád másik végébe a férjet, már vissza is jött. Esdeklő szemekkel meredek Yasminra, azt hiszem, ő már a lelki társam. Végigasszisztálta, mint szeretek bele egy másik nőbe, miként alkotok azzal egy másik családot, miként veszítem őt el, miként gyászolom, és miként próbálok Annával beleforrni ebbe az igazi családba. Már nincs értelme mást mutatnom, mint amit érzek. Yasminnak az a legnagyobb vonzereje, hogy a legtöbbet látta a lelkemből.

Az arcát simítom, hiába próbál odébb lépni, nem hagyom.

– Tudod, hogy örökre hálás leszek neked. Azt kérsz, amit csak akarsz. Ahhoz is tartom magam, amit megígértem. Nem értem, mi a bajod.

– Mármint mihez is tartod magad?

– Te vagy az egyetlen asszonyom, és az is maradsz!

Úgy nevet fel, ahogy eddig sosem. Most lépi túl a határt. Pofán kéne vágnom, de inkább csak a szívem esik darabokra. Tulajdonképpen még tetszik is ez a gesztus, mert Csillára emlékeztet.

– A te egyetlen asszonyod? Mást is ígértél, Gamal! Csak én leszek egyedül, azt mondtad! Nem a házasságról beszélek, hanem az intimitásról. Esküszöl talán Allahra, hogy nem érsz máshoz? Hogy tiszta vagy? Hogy jó férj és muszlim vagy? Hogy az agyadban, testedben és lelkedben csak én vagyok jelen? Arra, hogy nemcsak jó apa vagy, hanem jó férj is? Mersz esküdni Allahra?

Nem tudom, miért, de lúdbőrössé válok. Azt hittem, ő más, pedig nem. Pontosan olyan, mint Csilla. Igenis dacol, kapukat zár be és nyit ki. Én vagyok a barom, mert észre sem vettem. Nem tudok válaszolni. Hogyan esküdhetnék? A csönd neki is éppen elég, mert lelöki magáról a kezeimet és kiviharzik a hálóból, én meg itt maradok két nővel a szívemben és a lelkemben. Az egyik már halott, a másik pedig megpróbál engem életben tartani. Az egyik már csak a múltat jelentheti, a másik csakis a jövőt. Hirtelen arra gondolok, hogy még az iszlám is hazugság, mert nem három élet adatik meg az embernek, hanem több. A földi létet föl lehet osztani több részre is: múlt-jelen-jövő, és a legrohadtabb az egészben, hogy ezek között a felosztott részek között folyton ugrál az ember.

* * *

Hallom a müezzint, leülök az ágyra, most rendesen meg kell magamat tisztítanom. Már indulnék zuhanyozni, amikor kopogást hallok az ajtón. Nem válaszolok, azt gyanítom, az egyik szolga, de pár másodperc múlva belép Yasmin a gyerekekkel. Ettől is szétbasz az ideg! Miért kopog egy feleség a közös hálószoba ajtaján?

Nincs lehetőségem tovább hergelni magam, a kicsik látványától kőből vajjá válok. Yasmint figyelemre sem méltatnám, de ő beszélni kezd:

– Anna is jönni akart. Ha kívánod, magammal viszem, majd én imádkozom vele.

– Maradhat itt – felelem, de nem nézek rá.

Az egyik kezemet lányomnak nyújtom, másikat pedig fiamnak. Feleségem kiszalad a hálóból, hallom, ahogy szipog, és már megint nem értem. Vagy én vagyok tök sötét, vagy a nők kiismerhetetlenek. Most nem ő kezdte ezt az egészet?

Besétálok velük a fürdőbe, törölközőket húzok a zuhanyhoz, amiket a földre terítek. Kicsit bajban vagyok a tisztálkodással, mert a mosdót nem érik fel, a kádhoz meg mélyen be kell hajolni, ezért a kabint választom. Nagyon kicsit nyitom meg a rózsát, fiam is és lányom is feltűri a ruháját, jól tudják, mi következik. Annával ritkán imádkozom, de most kivételt teszek. Talán az az oka ennek, hogy amikor ő is jelen van, nem ér sokat az imám, mert Csilla is jelen van. Fogalmam sincs, miként látja ezt a paradicsomból… Anna már muszlim…

A víz langyos, közelebb húzom a törölközőt, és ráállítom a gyerekeket. Khalid is benyúl a víz alá, fröcskölni kezd, hatalmasat kacagnak mindketten. Csendre intem őket, és utasításokat adok ki: megmosni az arcot, füleket, hajat végigsimítani, kezeket, karokat, lábfejet, lábszárat… Csinálják engedelmesen, de jó párszor be kell segítenem, és fegyelmeznem is kell őket. Tulajdonképpen korukhoz képest szépen teljesítik a kötelességet, ezért büszke lehetek rájuk. Mire harmadszor is végigérünk a testrészeken, mindkét gyerek ruhája igencsak vizes már, de élvezik. Szárazra törlöm őket, majd kimegyünk a hálótérbe. Khalidnak van itt is imaszőnyege, de Annának nincs, ezért csöngetek a szolgának, hogy hozza át az övét. Mikor megérkezik, leterítjük. Khalidé mellém kerül, Annáé a hátunk mögé, nőnemű csakis férfi mögött imádkozhat. Fiam folyton forog, vele sokkal nehezebb, mint lányommal. Mondom az imát, Khalid túl hangos, olykor fel is áll, és bohóckodni próbál. Anna sutyorgása darabokra szaggatja a szívemet. Az én muszlimám, aki valamikor még meg lett keresztelve is…

Elnézünk a vállak fölött, végzünk az imával. Fölállok, Khalid azonnal fölpattan, de megfordulva látom, hogy Anna még mindig térdel. Intek neki, föl is áll, és a karjaimba veti magát. A torkom hirtelen elszorul, mert újra Csilla jut eszembe, ahogy egyszer a budapesti lépcsőházban a nyakamba vetődött. Abban ugyanez a bizalom volt. Már nem is érdekel, milyen férfi, férj vagyok, mert az apai szívemmel elégedett vagyok. A nyakamat puszilgatja, Khalid is közelít, Yasmin egyszer csak ott áll előttünk. Elmosolyodik, majd közelebb jön.

– Végeztetek? – kérdezi a leglágyabb hangján, amire én meg a legnyersebben válaszolok.

– Igen.

Lefejti rólam Annát, és Khalid felé irányítja, azonnal egymásra talál a két gyermekem. Szaladgálni kezdenek, Khalid túl durva, lökdösődik, de nem szólunk rá. Én azon gondolkodom, hány és hány ilyen lökés éri majd még lányomat az élettől és a körülötte élőktől. Ha most nem tanul meg elesni, akkor később már az első lökésnél a porban marad. Azt hiszem, vegyesen kezelem őt. Óvom, mint egy lányt, de keménységre is nevelem, mint fiamat.

– Ne haragudj, Gamal! – suttogja Yasmin.

Ránézek, tiszta könny a szeme. Érzékeny nő, aki mellett nem lehet nem férfinak lenni. Ölelném, és nem is beszélnék az egészről, de mégsem vagyok képes mozdulni. Annára nézek, lobog a hosszú haja, az jut eszembe, hogy talán sosem engedem levágni neki. Elképzelem, hogy Csilla is itt áll, és együtt nézzük a mi gyönyörű hercegnőnket. Talán itt is van. Talán látja.

– Gamal.

Visszakapom tekintetemet feleségemre, olyan üres ez az egész.

– Nem haragszom.

Hazudok. De igen. Haragszom. Hogy rá-e, vagy az egész világra, azt nem tudom. Haragszom rá és magamra, mert mi élünk és virulunk, öleljük egymást, nevetünk, itt vagyunk a gyerekekkel, lényegtelen dolgokon agyalunk. Haragszom, amiért az ő szépsége töretlen, haragszom, amiért a régi Gamal már valahol elveszett, és haragszom az egész jövő miatt, mert ha megfeszülök, sem tudok azon változtatni, ami megváltoztathatatlan. Beszélhetnénk arról, hogy kinek miben kell változnia, csiszolódnunk, de hülyeség az egész. A gyémántot talán olykor nyersen kell csodálni, és nem kell karátok csillogását kisajtolni belőle. Csillával ez vált be, és utálom magamat, amiért ugyanazt a boldogságot keresem Yasmin mellett.

Aztán arra gondolok, miben is vagyok más. Semmiben. Apa lettem, csak ez változott. Képtelen vagyok a hűségre, a szex nálam létfontosság, ez csak Csilla mellett tudott eltörpülni. Sosem ismerném el, de asszonyomnak igaza van. Ölelek másokat is. Ráadásul azok a mások nem is jelentenek semmit. Olyanok, mint egy papír zsebkendő, amibe belefújod az orrod, aztán arrébb hajítod. Egy idő után már nem is emlékszel arra, mennyi zsebkendőt használtál el, honnan húztad elő és hova dobtad el. Mégsem tudok változtatni ezen.

Elém sétál, a mellkasomra hajtja a fejét, a haja illatát érzem, a kezem ösztönösen simítja végig a zuhatagot. Tudom, hogy sír, de ez valahogy nem hat meg. Kimondom azt, amit neki sosem tudtam, pedig most nem azt jelenti, amit jelentenie kéne.

– Szeretlek, Yasmin.

– Én is szeretlek, Gamal. Ne haragudj rám. Csak ez… Nekem borzasztó. Néha annyira más vagy. Olyan, mintha nem is itt lennél közöttünk, hanem egészen máshol.

– Ez nem igaz.

– Ha látnád olyankor a szemeidet. Nem is zöldes, hanem egészen sárgák, a tekinteted pedig riasztó.

Megemeli a fejét, rám néz, rettegek attól, hogy most is pontosan olyannak látja a tekintetemet, ezért egy pillanatra be is csukom a szemem. Aztán erőt veszek magamon.

– Jó férjed leszek. Ígérem. Talán az elmúlt években nem voltam az, de igyekszem.

– Jó vagy, Gamal. Sosem remélhettem jobbat, mint te vagy. De annyira szeretlek, hogy képtelen vagyok elviselni… Megteszek bármit, tudod jól.

El sem hiszem, amit mond. A szexre gondol, kurva kínos ez most nekem. Valahol a lelke mélyén talán érzi, hogy én olykor egészen más vagyok. Az igazság az, hogy Szaúd-Arábiában nem beszélnek bizonyos dolgokról, mégis köztudott, ki a királyi családból a vadállat, a szerető férj, a hűséges vagy a nőket vásárló. Valószínűleg rólam is keringenek dolgok, még ha én nem is szembesülök vele. A nők rendesen le vannak szabályozva, de egymás között szabadjára engedik gondolatukat, véleményüket. Talán asszonyom is végighallgatott már jó pár dolgot rólam.

Olyan közel áll, hogy azt nem lehet ridegen bírni. Átölelem erősen, miközben a gyerekeket figyelem, akik már nem is foglalkoznak velünk. Azon gondolkodom, Yasmin mennyire a társam. Látta már sok oldalamat, ő látott belőlem a legtöbbet, mégis ezer és egy titkom van előtte. Sosem tudnék neki beszélni az érzéseimről, de ez nem is nagy dolog, mert nem is igen van ember a világon, akinek beszélek ilyenekről. Emír az egyetlen… Még apámmal sem beszéltem azóta a bennem dúló fájdalmakról, szerintem megijedt azon a napon, amikor elmondtam neki őszintén, hogy mit éltem át Csilla halálakor. Fura ez az egész. Vannak, akiket erősnek gondolunk, és egyszerűen nem vagyunk hajlandóak asszisztálni a gyengeségükhöz. Apám is így lehet velem.

A szemembe néz, és elmosolyodik.

– Nem akarom, hogy feszültség legyen közöttünk. Édesanyád telefonált. Este átjönnek, és együtt vacsorázunk.

Bólintok válaszul, nem is érdekel a napi program. Még ma meg kell beszélnem mindent Bálinttal és Emírrel, mert holnap elutaznak. Az elkövetkező napok nagyon megterhelőek lesznek lelkileg, a legkevésbé most egy családi vacsora érdekel.

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.hu