Copyright © Dee Dumas

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Barna Gergely

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2016

www.alomgyar.com

ISBN: 978-615-5596-82-7

I. fejezet

Forró szél fúj a sivatag felől, nem enyhíti az óceán hűvös vize sem. Hófehér ruhát viselek, a hajamon fátyol, amely az arcomat is takarja. Egy szobában vagyok, előttem tükör, látom magam benne. Nem mosolygok. Akár egy szellemé, olyan sápadt az arcom. Félek, remegek. A kezemben hófehér liliom, a kedvenc virágom. A fejem fáj, szédülök. A távolból hangokat hallok, nem értem őket. Egy kéz nyúl felém, felemeli az arcomról a fátylat, majd óvatos mozdulattal letörli róla a legördülő könnycseppet.

– Ne sírjon, kisasszony! – hangzik egy mondat valahonnan a távolból.

Lassan kinyílik az ajtó. Értem jöttek.

– Mennünk kell! – hallom, ezúttal közelebbről. Az ereimben lüktet a vér, a fülemben visszhangzik a saját szívdobogásom. A kéz, amely eddig a könnyeimet törölgette, most a fátylamat igazítja vissza az arcom elé. – Sietnünk kell! – súgja egy hang. A fejem egyre tisztább, érzékelem a kintről beszűrődő dallamos muzsikát. Megfordulok, elindulok az ajtó felé. A lépteim könnyedek, ruganyosak. Egy lépcsőhöz érek, amelynek széles fokait vörös szőnyeg borítja. Lemegyek rajta. Az udvarra nyíló kétszárnyú ajtó kitárva. Elindulok felé. Az ajtóban egy pillanatra megtorpanok, és körülnézek. Sokan vannak, több százan. Mindenki áll, és mosolyog. Néznek engem, a tekintetük hívogat.

– Mennem kell – suttogom magamnak, mintha ebből erőt meríthetnék. Lehajtom a fejemet, és elindulok az ismeretlenbe, az emberek alkotta folyosón, a kijelölt végzetem felé.

* * *

Felriadtam. Zilált voltam, kócos, és izzadt. A könnyeim rászáradtak kipirult arcomra. Még mindig levegő után kapkodtam.

Felültem az ágyban, és gyorsan szétnéztem a szobában. Minden a helyén volt. A kis üveg dohányzóasztal a két fotellal ugyanúgy állt, mint amikor lefeküdtem. Az asztalon üvegváza, benne egy csokor liliom. A tegnap esti újság a földön hevert, ahol hagytam. Csak ledobtam, mert nem volt kedvem felkelni, amikor elálmosodtam. Az ágyam most is az ablak alatt, mint mindig. Nincs változás. Megnyugodtam, és elhúztam a függönyt az ablak előtt.

Hajnalodott. Vöröses fény cikázott végig az üvegen. A nap lassan kelt fel, de az arcomat megsimogatták első sugarai. Felsóhajtottam.

– Itthon vagyok, csak álom volt – suttogtam rekedt hangon.

Kiszabadítottam magam a takaró fogságából, és a konyha felé tartottam, hogy enyhítsem a szomjamat, s megnedvesítsem kiszáradt torkomat. A konyhában is mindent rendben találtam. Nem volt más a pulton, csupán a tegnap esti csészém, és a tányér, amelyikből megettem a vacsorámat. Elmosogatni már nem volt kedvem.

Engedtem magamnak egy pohár vizet, s ittam pár kortyot. Újra nagy levegőt vettem, aztán átmentem a nappaliba, és belenéztem a falon lógó tükörbe. Nem lepett meg a látvány. Az arcom sápadt, mint aki kísértetet látott. A szemeim alatt sötét karikák. Nem vágytam másra, csak egy forró fürdőre.

A fürdőszoba felé vettem az irányt, teleengedtem a kádat vízzel, s belemerültem a habokba. A fürdőszobám nem volt túl nagy, de nekem pont megfelelt. Benedvesítettem a hajam, és alaposan megmostam. Ezután finom mozdulatokkal, mintha csak porcelánból lennék, kókusztejes tusfürdőt kentem a nedves testemre, és minden egyes porcikámat alaposan letisztítottam. Végül kiszálltam a kádból, felvettem a köntösömet, és egy törülközőt csavartam a hajamra.

Éhes voltam, ezért a konyhába sétáltam, hogy készítsek magamnak valami reggelit. Kinyitottam a hűtő ajtaját, és körülnéztem benne. Kivettem két tojást, megsütöttem őket. Pirítóst készítettem hozzá, meg narancslevet. Szeretem a narancslevet, és mindig frissen facsarom magamnak. Közben főztem egy adag kávét, hogy a reggelim után megigyam, talán teljesen felébredek tőle. Lassan kezdtem falatozni az ételt, és közben azon gondolkodtam, miről is álmodtam. Próbáltam felidézni a képeket, ám az agyam elutasította a kívánságomat, szinte csak arra emlékeztem, hogy nem túl fényes álmom volt az éjjel, olyan, amitől összeszorul az ember gyomra.

Amikor befejeztem a reggelit, megittam a kávémat, aztán az edényeket a mosogatóba raktam, és elöblítettem őket. Az előző estéről ott maradt tányért és poharat is. Ezután újra belenéztem a tükörbe. A látvány valamivel jobb volt, ha nem is tökéletes. Kezdtem hasonlítani önmagamhoz. A fejemről letekertem a törülközőt, és leitattam vele a maradék nedvességet begöndörödött fürtjeimről, majd elővettem a hajszárítót, és teljesen megszárítottam a hajamat. Visszamentem a szobámba, kinyitottam a szekrény ajtaját, és keresgélni kezdtem a ruháim között, mit vegyek fel. Rájöttem, hogy az öltözködés sohasem egyszerű, vagy csak én vagyok túl bonyolult lélek. Irigykedtem: mások csupán felkapnak valamit, és máris jól néznek ki. Én meg állok a nyitott szekrényem előtt, és fogalmam sincs, mit is akarok.

Nagy nehezen azért megoldottam a problémát. Végül egy világoskék farmert választottam, és egy lenge selyemfelsőt, amely nem fedte teljesen a vállamat, és a csípőmnél rám feszült. Nyár lévén, mindössze egy aranyos, könnyű szandált kaptam a lábamra. A hajamat megfésültem, összefogtam; az arcomra nagyon enyhe, leheletnyi smink került. Végignéztem magamon a tükörben, és végre tetszett, amit láttam. A szűk farmer hangsúlyozta az alakomat, a felsőm eleganciát sugárzott. A sminkem kiemelte világoskék szemeimet. Összefogott hosszú, barna hajam hétköznapiassá varázsolt. Amíg magamat nézegettem a tükörben, rájöttem, hogy bár sok ruha tornyosul a szekrényemben, néha mégsem tudok mit felvenni, ezen változtatni kell. Így aztán fogtam a bankkártyámat, és elindultam vásárolgatni. Gondoltam, veszek pár új darabot, és ami csak ott áll a szekrényemben, azt elajándékozom. Ettől máris jobb kedvem lett. Felkaptam a komódról a táskámat, és becsuktam magam mögött az ajtót.

A kedvenc kis butikomba, a Lily Fleurbe tartottam. Egyedi, elegáns ruhákat tartottak, nők és férfiak számára egyaránt. Egy komplett garnitúra ruhát szerettem volna venni, úgyhogy először a fehérneműk felé vettem az irányt.

Melltartók és bugyik, széles választékban. Volt itt pamut, csipke, selyem, szatén, minden, ami szem-szájnak ingere. Elkezdtem kutatni a legszebb darabok után. A kezembe akadt egy halványlila csipke melltartó és egy hozzáillő francia bugyi. Nem volt kérdés. Fel sem próbáltam, mert láttam, hogy a mérete tökéletes. Beletettem a kosaramba, és mentem tovább. A szoknyákhoz indultam, amikor megakadt a szemem egy falatnyi ruhácskán. Szinte hívogatott. Az anyaga a legfinomabb selyem, a színe az óceán kék vizével vetekedett.

– Ez is kell nekem – gondoltam magamban.

Leakasztottam, majd bementem a próbafülkébe, hogy felpróbáljam. Levetkőztem, és felvettem a pici ruhát. A testemhez simult, a fenekemet alig takarta. A dekoltázsa kitűnő, gyönyörű formát kölcsönzött a melleimnek. Tudtam, hogy nem hagyhatom itt, így hát ez is a kosaramban landolt. Felvettem az utcai ruhámat, és körbenéztem még egy kicsit a butikban. Választottam egy farmernadrágot is, meg két vékonyabb pulóvert, majd a pénztár felé igyekeztem. Lázasan kutattam a táskámban a bankkártyám után. Mikor végre megtaláltam, akkor meg kiesett a kezemből. Le akartam hajolni érte, azonban egy férfi megelőzött:

– A kártyája, hölgyem – szólalt meg erős arab akcentussal, óvatos, féloldalas mosolyra húzva a száját, mintha kacérkodni akarna. Mélybarna szemével igézően nézett rám.

– Köszönöm – válaszoltam, és én is elmosolyodtam.

És mivel elég furcsán nézhettem ki félig lehajolva, gyorsan felegyenesedtem. Nem tudtam levenni a szemem szoborszerű arcáról. Most már mindketten a kártyámat fogtuk. Ő engedte el először. Én újra megköszöntem, és továbbindultam a pénztár felé. Éreztem a tekintetét a hátamon, de nem mertem megfordulni. Kifizettem a ruháimat, és kiléptem az ajtón. Aztán mégis úgy döntöttem, hogy hátrapillantok. A férfi ott állt, és még mindig engem bámult. Újra rámosolyogtam, megbillentettem a fejem, mintha illedelmesen köszönnék, és elindultam hazafelé.

Egy étterem mellett haladtam el éppen, amikor rájöttem, hogy éhes vagyok. Bementem, leültem egy üres asztalhoz, és kértem az étlapot. Átböngésztem, majd úgy döntöttem, salátát fogok enni. Megrendeltem, s mellé egy pohár bordeaux-i bort. Miután megettem, kértem egy adag desszertet is, hűsítő gyümölcskelyhet vaníliafagylalttal. Végül kifizettem a számlát, és távoztam. Hazafelé tartottam. Az új ruháimat kiöblítettem, és kiterítettem; a kinti melegben gyorsan megszáradtak. Elolvastam még pár fejezetet a kedvenc könyvemből, s mire ránéztem az órára, már hat óra volt. Gyorsan felkaptam az aznap vásárolt ruháimat, fogtam egy nagyobb táskát, beleraktam a fésűmet, a sminkkészletemet és a fellépőruhámat. Indulnom kellett, mint minden este. Várt a közönségem.

* * *

Egy kis étteremben dolgoztam, nem messze a lakásomtól: hastánccal szórakoztattam a betérő vendégeket. Kellemes kis hely volt. Bár nem volt túl nagy, a hangulata mégis eleganciát sugárzott.

– Szép estét, Colette, már nagyon vártuk – harsant fel egy kedves hang az étterem egyik sötétebb sarkából.

A kedvenc pincérem köszöntött, és ahogy mindig, amikor beértem, most is a kis elektromos mécseseket helyezte el és igazgatta az asztalokon.

– Neked is szép estét, Lucas – válaszoltam. – Gyönyörű lesz az étterem ma este is, mint mindig. Kitettél magadért! – mondtam mosolyogva, mert nagyon tetszett, amit láttam.

Lucas tipikus francia férfi volt, bár elég magas. Kifinomult ízléssel öltözködött, és a frizurájára is nagyon adott. Jó humorú, intelligens, és emellett roppant udvarias volt. Zöld szeme mindig ragyogott, aranybarna haja pedig állandóan csillogott a zselétől. Ő így volt jó.

Az étterem egyetlen helyiségében két- és négyszemélyes, kör alakú asztalkák álltak, rajtuk fehér abrosszal. A hófehér tányérok mögött kristálypoharak tükrözték vissza a lámpások fényét. Minden egyes asztalon fehér liliomcsokor volt, mellette a kis mécsessel. A tányérok mellé Lucas vörös szalvétákat hajtogatott, rájuk ezüst evőeszközöket sorakoztatott fel kellő gondossággal. A székeket betakaró huzatok ma szintén vörös színben pompáztak. Miután megcsodáltam a díszleteket, elindultam az öltözőmbe.

Bár az tulajdonképpen nem is volt öltöző. A főnököm az irodájában kerített el nekem egy kis sarkot, ahol átöltözhettem, sminkelhettem.

Bekopogtam, és benyitottam hozzá. Hugo, mint mindig, ezúttal is ott ült az íróasztala mögött. Alacsony volt, egy picit köpcös, de nem vészesen. A haját folyton szinte kopaszra borotváltatta, mert hullott. Na jó, inkább fogalmazzunk úgy, hogy kopaszodott, és erre nagyon hiú volt. Épp a rendeléseket nézte át.

– Már megint egy hibás csomagolás – morogta. – A héten ez már a harmadik. Még jó, hogy te itt vagy nekem, különben lehúzhatnám a rolót, Colette… – Amikor a nevemet mondta, mosolyogva felpillantott.

– Jó estét, Hugo – köszöntöttem.

– Van egy meglepetésem számodra, kedvesem – hadarta a főnök, és az egyik sarokba mutatott, a hátam mögé.

– Hadiya! – kiáltottam fel.

Nagyon örültem, amikor megláttam a barátnőmet. Már régen beszélgettünk.

– Hát itt vagy végre, és megnézed a táncomat – lelkendeztem.

– Igen – válaszolta. – Tudom, sokszor megígértem, hogy megnézlek, nincs mentségem rá, miért nem jöttem eddig.

– De most itt vagy. Ez sokat számít nekem – mosolyogtam.

– Na, jól van, kedveseim – szakította félbe az örömömet Hugo –, hagylak benneteket, csak, Colette, kérlek, ne késd le a fellépésed! – Azzal távozott az irodából.

Leültem egy kicsit az egyik székre, és csacsogni kezdtem Hadiyával. Tényleg régen láttam. Gyönyörű fekete tincsei sokkal hosszabbak lettek a legutóbbi találkozásunk óta. Szinte már a fenekét súrolták. A haja kócosan volt göndör, mint amikor vihar dúl a tengeren. Sötétkék szemei, mint mindig, most is ragyogtak. Míg beszélgettünk, én elkezdtem készülődni. Kiemeltem a táskámból a fellépőruhámat és a sminkszereimet. Levettem magamról a pici ruhát és a melltartót. A nyakamba akasztottam a színpadi felsőmet, a mellemre igazítottam, a hátamon pedig szoros masnira kötöttem. Aztán a tükör elé álltam, és megcsodáltam a flitterekkel, gyöngyökkel kirakott topot.

A mell alatti részéről gyöngyfüzérek lógtak, melyek sejtelmesen fedték a hasamat a köldökömig, de nem takarták el. Ügyesen megigazítottam.

Ezután a kezembe vettem a felsőmhöz illő szoknyát is, és abba is belebújtam. Lenge muszlinanyaga vízesésszerűen borította be a lábamat. Kétoldalt felsliccelt szabása pont annyit láttatott a combjaimból, amennyire szükség volt.

Végül felraktam a csípőmre az övet, amelyet a melltartóhoz hasonlóan flitterek és gyöngyök díszítettek.

Ezután következett a hajam és a smink. Az arcomra finom púder került, a szememet kihúztam fekete szemceruzával, a szemhéjamra pedig halvány- és sötétlila szemhéjpúdert rétegeztem. Aztán fekete spirállal befestettem az amúgy is hosszú szempilláimat. Az ajkamra csak egy gyémántcsillogású szájfényt kentem.

Végignéztem magamon a tükörben. Kibontottam hosszú, barna hajamat, és megfésültem. A derekamat súrolta. Tetszett a látvány, meg voltam elégedve, ahogy a barátnőm is.

– Menj, és nyűgözd le őket! – biztatott Hadiya.

– Mindent megteszek, hogy ez így legyen – mosolyogtam, majd kacsintottam egyet a barátnőmre.

Hadiya felállt a székből, és kiment az irodából, hogy végignézze a műsoromat. Sóhajtottam egyet, és én is elindultam az ideiglenes színpad felé, ahol Hugo már elkezdte a felkonferálásomat.

– Tisztelt hölgyeim és uraim – kiabálta. – Ismét örömömre szolgál, hogy egy olyan hölgyet mutathatok be önöknek, aki minden este elkápráztatja a vendégeimet különösen szép táncával. Ma este egy igen kellemes, tüzes koreográfiával ajándékozza meg önöket, melynek címe: Játék a tűzzel. Akiben a nőies lágyság, báj és szépség leheletnyi érzékiséggel párosul, nem más, mint… Colette de la Fuente.

Az asztalnál ülők tapsolni kezdtek, a főnököm pedig lement a színpadról. Én jövök. Persze megint itt van az a fránya lámpaláz, mint minden fellépés előtt. Ez, úgy látszik, sohasem múlik el. Vettem egy mély levegőt, és bólintottam, hogy kezdhetjük.

A távolból megszólalt egy dob, egyre hangosabban dübörgött, s minden egyes üteme gyorsabb és gyorsabb lett, míg végül, mintha elvágták volna, elhallgatott. A teremben ebben a pillanatban az összes lámpa lekapcsolódott. Teljes volt a sötétség.

A dobszó újra felhangzott, ezúttal halkan és finoman. Ekkor az asztalokon lévő elektromos mécsesek a dobpergés ütemére sorban meggyúltak. Egy egészen hangulatos, félhomályos helyiségben találták magukat a vendégek.

Kiléptem a színpadra, a testem máris ritmusosan mozgott, a dob közben egyre erőteljesebben és gyorsabban szólt. A csípőm először kisebb, majd nagyobb köröket írt le, végül mozgatni kezdtem le és fel. A kezemet felemeltem a testem mellől, és oldalra nyújtottam, hogy még látványosabb legyen a csípőm erotikus hullámzása. Forogtam kettőt, majd a csípőmet pihentetve a melleimre koncentráltam. Le-fel emelgettem őket, a kezemet a hajamhoz érintettem, végül apró köröket írtam le a melleimmel. A dob egyre sebesebben szólt, és én újra visszatértem a csípőmhöz. Alaposan megráztam. A hangszer halkulni kezdett, és lassulni, így a csípőm rázását átvezettem a hasamra, majd onnan a mellemre, míg végül teljesen abba nem maradt a ritmus. Megálltam én is. A hangszer lágyan, csendesen újra megszólalt. A karjaimat táncoltattam, mintha két szalag lenne. Majd a testemet is hullámoztatni kezdtem. Minden egyes testrészem külön mozgott. Érzékien a hasamhoz és a fenekemhez simítottam a tenyeremet. Már nem érdekelt a külvilág. Percekig táncoltattam a testemet, mintha a tenger tajtékozna.

A közönségem tátott szájjal bámult, de én csak mosolyogtam. Elkápráztattam mindenkit. Úgy táncoltam, ahogy a tűz táncol a meggyújtott gyertyán. És úgy hagytam abba, mint mikor a gyertyát elfújják: egy pillanat alatt. A testem megfeszült, mindkét kezemet felemeltem, a mellemet előrenyomtam, de a tekintetemet a padlóra szegeztem.

Csupán akkor néztem fel, amikor megszólalt a taps. A teremben már világos volt. A kezeimet leengedtem a testem mellé, pár lépést előrementem, és meghajoltam.

És akkor észrevettem valakit az egyik asztalnál. Talán azért volt feltűnő, mert egyedül ült. Valahonnan ismerősnek tűnt. Vajon honnan? Miközben még egyszer meghajoltam, eszembe jutott a butikban elejtett kártyám. Ez a férfi vette fel nekem. Amikor újra felpillantottam, azt láttam, hogy állva tapsol. Ő állt fel egyedül. Rámosolyogtam, majd könnyed léptekkel elhagytam a színpadot.

Az emberek folytatták a vacsorát, én pedig az irodába mentem, és átöltöztem. Lemostam magamról a sminket. Hadiya utánam jött, és megkért, hogy vacsorázzunk együtt. Természetesen igent mondtam. Kimentünk a terembe, ahol fenn volt tartva nekünk egy asztal. Leültünk, megrendeltük a könnyű vacsorát. A tekintetem közben a termet pásztázta, bár fogalmam sem volt, mit keresek. Ami végül feltűnt, hogy az idegen, aki eddig egyedül ült, mostanra eltűnt.

– Mit keresel annyira? – kérdezte a barátnőm.

– Nem is tudom, csak olyan furcsa érzésem van – válaszoltam.

– Történt veled valami? – kérdezte Hadiya.

– Ma elmentem vásárolni – kezdtem a mondandóm. – A butikban elejtettem a bankkártyámat, amikor a pénztárhoz mentem. Egy férfi vette fel. Olyan erős arab akcentusa volt, hogy reflexből majdnem arabul köszöntem meg neki. Amikor visszanéztem az ajtóból, még mindig engem bámult. Azok a szemek! – sóhajtottam közben. – Ma este pedig itt láttam, az étteremben. Végignézte a táncomat, de eltűnt. – Megrántottam a vállam, majd bekaptam egy falatot az ételből.

– Egy arab rajongó – nevetett a barátnőm. – Csak azt ne mondd, hogy megtetszett neked.

– Szó sincs erről – mondtam. – Csak… – nem tudtam befejezni a mondatomat, mert Lucas lépett oda hozzánk.

– Parancsolnak még valamit a kisasszonyok? – kérdezte.

– Nem kérünk semmit, csak a számlát, Lucas – válaszoltam.

– Ma este nem kell fizetniük, mert valaki előre rendezte a számláját, Colette – mondta a pincér.

Meglepődve néztem rá, tágra nyílt szemekkel.

– És ki volt az? – kérdeztem hadarva.

– Azt nem tudom, hölgyem – mondta –, az úr nem mutatkozott be.

– Tehát férfi volt? – morfondíroztam. – Ki lehetett? – Közben a barátnőmre néztem, aki szinte ügyet sem vetett rám.

– Köszönjük, Lucas – mondta Hadiya.

Bámultam a távozó pincér hátát, és csak az járt a fejemben, hogy vajon ki fizethette ki a számlámat.

– Menjünk haza! – kérte a barátnőm.

– Menjünk! – feleltem.

Sóhajtottam egyet, intettem Hugónak, és az ajtó felé vettük az irányt. A barátnőmtől még az étterem előtt elbúcsúztam, és hazasiettem. Jó lett volna már lefeküdni, és lecsukni a szemem. Minden porcikám erre vágyott. Fáradt voltam. Amikor végre hazaértem, az ajtóban találtam egy dobozt. Felvettem, és bevittem. Egy szál fehér liliom hevert benne. A doboz tetejére pici borítékot erősítettek, abban kártya volt, rajta a következő üzenettel:

A nőnek, akiben egyesül a nőies lágyság, a báj és a szépség egy leheletnyi érzékiséggel.

Abdul Karim

Meglepődtem, a szívem a torkomban dobogott. Úgy éreztem, ha most kinyitnám a szám, azon keresztül meglógna.

Ki ez a férfi, és mit akar? Ezt kérdeztem magamtól, de a válasz nem is igazán érdekelt. Túl fáradt voltam ahhoz, hogy ezen járassam az agyam. A virágot vízbe tettem, átöltöztem a hálóruhámba, és bebújtam az ágyamba. Lecsuktam a szemem, éreztem, ahogyan a testem elernyed, és már aludtam is.

* * *

Másnap egy könnyedebb hastánccal szórakoztattam a vendégeket. Újra siker övezte a bemutatómat. Mindenki tapsolt, sokan fütyültek. Utána visszaöltöztem az utcai ruhámba, s leültem a szokásos helyemre, hogy én is megvacsorázzak. Az étlapot böngésztem, amikor megállt az asztalomnál valaki. A kezében fehér liliom. Felnéztem. A szívem megállt egy pillanatra, és rá kellett szólnom, hogy induljon újra. Mi történik velem? A titokzatos férfi átadta nekem a virágot. Megköszöntem neki, bár a hangom inkább hasonlított egy egér cincogására, mint egy magabiztos nő orgánumára. Egyébként is, vajon honnan tudja ez az idegen, hogy a liliom a kedvenc virágom?

– Csatlakozhatok? – kérdezte a férfi.

Én a kezemmel jeleztem, hogy foglaljon helyet. A férfi teste megfeszült, miközben kihúzta a széket. Az izmai, ha nem akarta is, majdnem szétrepesztették a ruháját. Sötétbarna szemeit az én tekintetembe fúrta, miközben leült.

– Szereti a bort? – kérdezte.

– Igen – válaszoltam egy kicsit bátrabban.

Ő intett a pincérnek, és a legdrágább borból rendelt egy palackkal. Nem tudom, miért, de képtelen voltam levenni róla a tekintetemet. Olyan volt, mint egy látomás. Attól féltem, ha pislogok egyet, eltűnik, és azt semmiképpen nem akartam. A férfi mosolygott.

– Újra megnéztem a táncát – kezdte –, elvarázsolt. A mozgása lágy, a teste kellemesen érzéki. A nevem Abdul Karim – majd felém nyújtotta a kezét.

Nem haboztam. Megemeltem a kezem, és én is felé nyújtottam. A férfi finoman a tenyerem alá nyúlt, kissé felemelkedett a székről, és kezet csókolt.

– Colette de la Fuente – mondtam.

– Nagyon örvendek, kisasszony – reagált a férfi a féloldalas, huncut mosolyával.

– Mi járatban van errefelé, uram? – kérdeztem.

– Szólítson Abdulnak, kérem. Remélem, nem zavarja, ha én Colette-nek szólítom magát?

– Természetesen nem – válaszoltam. – Tehát, mi járatban van itt, Abdul? – tettem fel újra a kérdést.

– Ha valóban kíváncsi rá, elmondom… – És máris belekezdett a monológjába. Közben Lucas kihozta az üveg bort, Abdul először megkóstolta, majd intett a pincérnek, hogy tölthet mindkettőnknek.

– Szóval – kezdte újra a férfi –, én Marokkóból jöttem ide. Csupán egy üzlet miatt… De a sors összehozott magával. Talán véletlen, talán nem. Én örülök neki, hogy így alakult. Sajnos hamarosan haza kell utaznom, de előtte még pár napot eltöltök itt. Az elfoglaltságaim miatt nem sokat láthattam ebből a városból, úgyhogy szívesen venném, ha körbevezetne. És örömmel megismerném magát is egy kicsit jobban, ha nem veszi zokon, Colette.

– Dehogy veszem – mosolyogtam.

Az erőm kezdett visszatérni. Lehet, hogy csak a bortól, de nem érdekelt, mi az oka. Szimpatikusnak találtam az idegent, és én is szerettem volna megismerni őt. Rábólintottam.

– Nagyon örülök – jött a válasz. – Most viszont mennem kell. Legközelebb sokkal több mindenről beszélgetünk. Főleg önről. Jó éjszakát, kedvesem.

A férfi felállt az asztaltól, megkerülte, odajött hozzám, és újra kezet csókolt, végig a szemembe nézve. Éreztem, hogy elpirulok. Mi a fene lehet velem? Melegem lett.

– Jó éjszakát, Abdul – mondtam, már megint remegő hangon.

Majd a férfi elengedte a kezem, könnyedén lehelyezte az asztalra, és kiment az ajtón. Ott maradtam egyedül az asztalnál. A szívem vadul vert, az adrenalin száguldott az ereimben. Az arcom izzott. Telefonálnom kell, gondoltam. Éreztem, hogy fel kell hívnom a barátnőmet, és el kell mondanom neki, hogy mi történt velem. Megfogtam a táskám, és kutatni kezdtem a mobilom után. Reszkető kézzel nyomkodtam be a számot.

– Halló – szólalt meg Hadiya a vonal másik végén.

– Szia, beszélnünk kell – hadartam.

– Colette, éjszaka van – mondta nyűgösen a barátnőm. – Nem várhatna holnapig? Reggel mindent megbeszélünk.

– Hát jó – válaszoltam. – Akkor jó éjszakát!

Végül rendelni is majdnem elfelejtettem, csak azért nem, mert a gyomrom megmordult. Könnyű salátát kértem, és gyorsan megettem. Utána fogtam a táskám, felemeltem a nekem szánt virágot az asztalról, és hazasiettem. Az ajtóban újabb virág várt, mellette újabb cédula.

Nem az előtted álló út az, ami megvisel, hanem a homokszemek a cipődben.

Abdul

Nem értettem, mit is jelent ez a mondat. De tudtam: előbb vagy utóbb rájövök. Becsuktam az ajtót, a virágokat az előző mellé tettem, majd lefeküdtem.

Aludni persze nem bírtam, forgolódtam az ágyamban. Mindenhogyan kényelmetlen volt. Nem jött álom a szememre. Gondolkodni sem tudtam, mert az agyam kikapcsolt. Már a sírás kerülgetett. Képtelen voltam eldönteni, mi van velem. Bár évek teltek el azóta, hogy a szüleim meghaltak egy autóbalesetben, most mégis jó lett volna hozzájuk bújni, mint gyerekkoromban. Fogalmam sincs, mikor jött álom a szememre, de biztosan nem tartott sokáig. Reggel fáradtabbnak éreztem magam, mint este, amikor lefeküdtem.

Mikor sikerült erőt vennem magamon, bementem a fürdőszobába, hogy felfrissítsem a testem és az elmém. Megmosakodtam, és felöltöztem, bár abszolút nem érdekelt, mit is veszek fel. Ekkor megszólalt a telefonom: ismeretlen szám volt. Felvettem.

– Jó reggelt, Colette – hangzott a telefon másik végéről. Én hallgattam. A hang folytatta: – Itt van, Colette?

– Itt vagyok – válaszoltam meglepetten. – Itt vagyok – ismételtem, mint egy papagáj.

– Abdul vagyok – szakította félbe meglepett dadogásomat a férfi.

– Jó reggelt – mondtam.

– Azért keresem, hogy ráérne-e ma délután – hadarta a hang. – Tudja, hogy körbevezessen a városban…

– Ó, hát persze – feleltem tompán. – Mikor találkozzunk? – kérdeztem.

– Délután háromkor megfelel?

– Igen – egyeztem bele. – Találkozzunk az étterem előtt!

– Várni fogom – mondta Abdul, és lerakta a telefont.

Felvettem a táskámat, majd, miközben az ajtó felé kóvályogtam, felhívtam Hadiyát. Megbeszéltük, hogy beülünk egy kávézóba, és beszélgetünk.

Mialatt sétáltam az utcán, és a barátnőmre vártam, azon gondolkodtam, hogy az idegen honnan tudhatta meg a számomat. Valószínűleg az étteremből… – nyugtáztam magamban ezt a feltételezést. A töprengésemet Hadiya hangja szakította félbe.

– Itt vagyok, barátnőm! – kiabálta.

Ezután bementünk a kávézóba, és kértünk két kávét, persze cukor nélkül, kizárólag tejszínnel.

– Ne haragudj a tegnap este miatt – kezdte Hadiya –, de borzasztóan fáradt voltam. Most viszont mesélj, mi történt? – tudakolta.

– A férfi – vágtam bele a beszámolóba –, az idegen férfi, akiről meséltem neked…

– Mi van vele?

– Nem tudom. Azt hiszem, tetszem neki, és valójában ő is tetszik nekem. Egyre jobban. Nem értem, mi történik velem, mert nem vagyok az a hirtelen szerelmes típus, hiszen ismersz – soroltam. – Mégis úgy érzem, hogy amikor a szemembe néz, el tudnék olvadni. Amikor rám mosolyog, a szívem vadul kalapál. Amikor a kezemhez ér, szinte megbénulok. Tőle kaptam a liliomokat, és majdnem mindegyikhez egy kis kártyát is küldött. – A barátnőm felhúzott szemöldökkel bámulta az arcomat.

– Tudsz valamit erről a férfiról?

– Nem sokat, csak annyit, hogy Marokkóból érkezett, valami üzleti ügyben, és hamarosan vissza kell mennie – mondtam.

– Marokkó? – kérdezte Hadiya komoran.

– Igen – válaszoltam kurtán.

– Vigyázz vele, Colette! – figyelmeztetett a barátnőm, és, hogy nyomatékosítsa a tanácsát, még a mutatóujját is felemelte. Mintha azt mondaná: „Óva intelek az arab férfiaktól.”

– De miért?

– Nézd, Colette, az arab egy teljesen külön világ. Hidd el, tudom, hiszen ott nőttem fel. A kultúrájuk egészen más, máshogyan élnek, mint mi itt, Európában. A vallásuk sok mindent megkövetel, amitől lehetetlen szabadulni. Bár Marokkó a legszabadabb arab állam, az iszlám törvényeit ott is betartják. Egy arab férfinak mindent lehet; egy nő, bár vannak jogai, nem lehet egyenrangú egy férfival.

– Ezt hogy érted? – kérdeztem.

– Miután egy férfi és egy nő megismerkedik egymással, az iszlám tanítása szerint egyenrangúvá válnak, ha a nő feleségül megy a férfihoz. De igazából sosem lesznek azok. Míg a férfi több feleséget is választhat magának, addig a nő még vásárolni is csak kísérettel mehet. A válás törvényszegésnek minősül, ezért akár meg is kövezhetnek, ha nincs rá nyomós ok. Nem válhatsz el a férjedtől, ha ő nem tett olyat, ami az iszlám ellen szól. Ha te vagy az első feleség, akkor jogod van beleszólni abba, hogy ne legyen több felesége a férjednek. Ha ő mégis szeretné a többes házasságot, csak akkor van jogod elválni, és ez az egyetlen eset, amikor nem téged hibáztatnak érte. Ha paráznaságon kapnak, és bizonyítható, akkor a büntetésed halál. – Vágtam egy grimaszt a barátnőmre, ám ő folytatta: – A nőnek kötelessége eltakarnia a testét más férfiak kíváncsisága elől; kivételt képez ez alól a ház, ahol élsz, ha nincsenek vendégek. Nem fogadhatsz látogatókat, amikor a férjed nincs otthon, és ő nem tud róla. Tájékoztatnod kell őt arról, ha valakit fogadni akarsz a házatokban, legyen az akár családtag, akár idegen, vagy ha te szeretnél elmenni valahova. Köteles vagy gyermeket szülni a férjednek, bármi is az ára. Amikor anya leszel, jobban tisztelnek majd, csakhogy ez a tisztelet azért jár, mert szültél, és nem azért, aki vagy. Ha nem tudsz gyereket szülni, a férjed elhagyhat, mert ehhez is joga van, és nem tehetsz ellene semmit, bármennyire is szereted őt. Köteles vagy kiszolgálni a férjedet, és teljesíteni minden kívánságát, ha az nem ütközik a Korán tanításaival. Nem dolgozhatsz, a férjednek el kell tartania téged. Amennyiben mégis szeretnél dolgozni, meg kell beszélned vele, és csak akkor kereshetsz munkát, ha ő rábólint. Az így szerzett pénzt nem vagy köteles hazaadni, azzal te rendelkezel. Bármire elköltheted, vagy félre is rakhatod. A lényeg, hogy nem élhetsz úgy, ahogy azt megszoktad, bármennyire csábító is az arab világ.

– És mi van, ha ő nem olyan? Ha más, mint a többi? – kérdeztem.

– Nem hiszem, hogy más lenne, mint a többi – mosolygott a barátnőm.

Én végighallgattam Hadiya monológját, de nem mondhatnám, hogy elriasztott. Tetszett ez a férfi, és meg akartam hódítani. Hiszen ő már teljesen az ujja köré csavart az ajándékaival. Csak ültem ott szótlanul, és az üres kávéspoharamat bámultam. Amikor felnéztem, azt láttam, hogy a barátnőm meredten néz maga elé, majd felemeli a csészéjét, és megissza az utolsó korty kávéját.

– Féltelek, Colette – mondta. – Meg kell értened. A legjobb barátnőm vagy.

– Én értelek – válaszoltam. – Viszont most mennem kell, ha nem haragszol, mert találkozom Abdullal.

– Abdul a neve? Találkoztok? – kérdezte riadtan.

– Igen, reggel felhívott, hogy vezessem körbe a városban – válaszoltam.

– Megadtad neki a számod?

– Nem – mondtam.

– Akkor honnan tudja? – suttogta a barátnőm.

Megrántottam a vállam, elköszöntem tőle, és elindultam kicsiny lakásomba. Azért visszanéztem még egyszer: Hadiya továbbra is ott ült a széken, a tekintetét az asztalra szegezte, és az üres csésze peremén kóboroltatta a mutatóujját. Úgy nézett ki, mintha roppantul aggódna. Nem értettem, miért félt ennyire, és azt sem, hogy az a világ, ami ennyire közel áll a szívemhez, miért lenne nekem olyan rossz.

* * *

Amikor hazaértem, befeküdtem egy kád habos vízbe. Jó volt áztatni egy kicsit a testemet. A habfürdő apró buborékjai a szivárvány minden színében játszottak, ahogy a lámpa fénye megcsillant rajtuk. Lefürödtem, megmostam, majd megszárítottam a hajam. Felvettem a kis kék ruhámat, és egy pici topánkát, amely elég kényelmesnek ígérkezett a délutáni sétához. Arcomat halványan sminkeltem.

Bedobáltam a holmijaimat egy kisméretű táskába, és elindultam a találkozóra. Az étterem elé érve láttam, hogy Abdul már ott várakozik.

– Elkéstem? – kérdeztem mosolyogva, miután illedelmesen köszöntem.

– Nem késett el – válaszolta –, én érkeztem túl korán.

Végül ő is köszöntött, a huncut féloldalas mosolyával, és kezet csókolt.

– Akkor mehetünk? – tudakoltam, miközben finoman kihúztam a kezemet az övéből, és kacéran hátradobtam a hajam.

– Persze – válaszolta.

Hirtelen nem is tudtam, hol kezdjem a városka bemutatását. Nem volt ott igazából semmi, ami olyan fontosnak számított volna. A második világháborúban sok épületet lebombáztak, ami a kisvárosunkat akár híressé is tehette volna, de nem restaurálták őket, inkább új épületeket emeltek a helyükre. Elindultam valamerre, bár gőzöm sem volt, hol lyukadunk ki. Csak mentünk egymás mellett, egyikünk sem szólalt meg.

Elértünk a folyóhoz. A medre mély volt, és ami az alján csörgedezett, az inkább pataknak volt nevezhető, semmint folyónak. De hát ez van. A partját viszont szép zöld fű terítette be, helyenként egy-egy fehér és sárga virággal.

– Ez itt a városunk kis folyója – mondtam, bár ez tényleg elég hülyén hangzott.

Minek hoztam ide? Biztos voltam benne, hogy látott már ennél nagyobb folyót is. Nem tétováztam, a part mentén elindultam tovább.

– Szép folyó – mondta Abdul illedelmesen, és megint mosolygott. – Szinte lelátni az aljára… – Hallottam, amint elfojt egy enyhe kacajt.

Persze, hogy elpirultam. De mentünk tovább. Most már tudtam, hogy hová viszem. Nem messze onnan volt egy kis bazársor. A turistáknak árultak szuvenírt, emléktárgyakat. Abdul megállt az egyik sátornál, ahol fülbevalók és ékszerek voltak kipakolva egy hosszú asztalra.

– Válasszon egyet! – szólított fel.

– Azt hiszem, könnyebben menne, ha tegeződnénk – mondtam váratlanul. Magam is meglepődtem, milyen laza lettem.

– Válassz egyet! – ismételte, majd rám kacsintott.

A végtelenségig kotorásztam volna ott, aztán végül csak megtaláltam, amit kerestem. Kiválasztottam egy hosszú ezüst fülbevalót. Jól mutatott a fülemben, és máris megjegyeztem, hogy ezt fogom viselni a ma esti fellépésemen. Aztán megkérdeztem Abdult, hogy eljön-e megnézni újra. A válasz határozott igen volt. Rám nézett, az arckifejezése komoly lett, ám az a kedves mosoly most is ott bujkált a szája szélén. Aztán megkérdezte:

– És utána nem vacsorázunk együtt?

– Örömmel vacsorázom veled – válaszoltam.

Ő lehajolt hozzám, megfogta a derekamat mind a két kezével, és puszit nyomott a homlokomra. A lábam megremegett, a testem megfeszült. Kellemes bizsergés árasztott el. Lecsuktam a szememet: ki akartam élvezni a pillanatot. Hirtelen az egyik kezével átfogta a derekam, maga mellé húzott, és így indultunk tovább.

Sétálgattunk a városban, nem törődve az emberekkel, sem a látványosságokkal. Ami persze nem volt nehéz, mert az utóbbiakból igencsak kimerült a készlet. Abdul néha megsimogatta a hátamat, ettől én is felbátorodtam, és átkaroltam őt. A teste szilárd volt, mint a szikla, a karja erős. Úgy éreztem, ha mellette vagyok, soha nem eshet bántódásom. Biztos voltam benne, hogy ő az a férfi, akire mindig is vágytam.

Gyorsan telt a nap, szinte repültek a percek. Sokat beszélgettünk, bár én nem tudtam meg róla többet, mint amit eddig elmondott magáról. Én viszont elmeséltem neki az életemet.

Elmondtam, hogy a szüleim meghaltak egy balesetben. Hogy félbehagytam a főiskolát, mert csak így tudtam eltartani magam. Szeretem a táncot, ez az életem. Ezért is mentem el dolgozni az étterembe. Elmeséltem, hogy kicsi koromtól kezdve érdekel a hastánc, és minden, ami ezzel kapcsolatos. Hogy odavagyok az arab kultúráért. Hogy a barátnőm, aki tizenhat évig élt Marokkóban, megtanított arabul. Cserébe én megtanítottam őt franciául beszélni. Fogalmam sincs, miért vonz az arab világ, de nem tudok szabadulni a kísértéstől, hogy egyszer majd eljutok valamelyik országába. A forró napsütés és a szél harmóniája, a pálmafák lágy ringatózása és a sivatag forró homokja szinte hívogat. Nem vágyom jobban semmire.

Abdul ekkor megtorpant. Mindkét kezével átfonta a derekam, és egy újabb puszit nyomott az arcomra. Átöleltem a nyakát, mélyen a szemébe néztem, és vártam a pillanatot, amikor… Nem is tudom, mire vártam. Ő egyszer csak lehajolt. Ajka az enyémhez ért. Sima volt, puha és forró. Tüzesen, szenvedélyesen csókolt. Már-már az eszméletvesztés határára kerültem. Beletúrtam fekete hajába, és azt kívántam, sose múljon el ez a pillanat.

* * *

Amikor hazaértem, elfeküdtem a kanapén. Abdul forró csókja még most is égette a számat. A kezemmel néha megérintettem az ajkam, mert úgy éreztem, rátapadt a szája az enyémre, és én hazahoztam magammal. De nem volt ott semmi, csupán az érzés. Jólesett. Tudtam, nem merenghetek ezen sokáig, hiszen fellépésem van. Egy csodálatos fátyoltáncot szerettem volna előadni aznap este. Úgy döntöttem, ezt is fogom tenni, s készülődni kezdtem.

Amikor az étterembe értem, láttam, hogy az udvarlóm már ott ül a színpadhoz legközelebb eső asztalnál. Nem mentem oda hozzá; arra gondoltam, várok ezzel a bemutatóm végéig. Átöltöztem, és kezdődhetett a tánc.

A zene lágyan indított. Kipördültem a színpad közepére, háttal a közönségnek. A fátylamat megemeltem: egy pillangóhoz hasonlítottam. Lassan rezegtetni kezdtem a benne lévő két kis pálcát. A fátyol apró hullámokat írt le a testem mellett. A zene üteme felgyorsult, én a derekamig ejtettem mindkét kezem, s mélyebb hullámzásokkal táncoltattam a fátylat, végül pörögni kezdtem. A fátyol a testem körül táncolt, én pedig mosolyogtam. Aztán megálltam, és újra a levegőbe emeltem a pálcikákat. Táncoltattam a testemet. Úgy hullámoztam, mint mikor a sivatag buckáit alakítgatja a szél. Újra magam elé kaptam a fátylat, rezegtettem, pörögtem. Percek teltek el így. Éreztem, hogy a lelkem felszabadul, és elönt a mámor. Aztán a zene elhalkult. Fél térdre ereszkedtem, és magamra borítottam a fátylamat.

Újabb siker és tapsvihar. Amikor felálltam és felnéztem, láttam, hogy Abdul szemei ragyognak. Megint állva tapsolt. Rámosolyogtam, és elhagytam a színpadot.

Bementem az öltözőbe. Kifújtam magam, átvettem a ruháim, és elindultam az étterem kistermébe, ahol Abdul már várt. Leültem az asztalhoz, szemben vele, de mielőtt bármit is mondhattam volna, ő rám mosolygott, és megdicsért.

– Újra elvarázsoltál, és szeretném, ha újra és újra megtennéd – mondta. – Mit szólnál, ha ma abban a hotelban vacsoráznánk, ahol megszálltam? – kérdezte. Én is mosolyogtam, mert mást nem nagyon tudtam csinálni, és bólintottam, hogy benne vagyok. Összeszedtem a cuccomat, és elindultunk a hotel felé.

Ott felmentünk a szobába. Hatalmas lakosztály fogadott. Legalább akkora volt, mint az én egész otthonom. Körbenéztem, majd megkértem Abdult, engedje meg, hogy gyorsan letusoljak.

Amikor készen lettem, és a testemet törölgettem, rájöttem, hogy semmi alkalomhoz illő ruha nincs nálam. Ekkor a férfi bekopogott a fürdő ajtaján, megkért, hogy nyissam ki. Résnyire nyitottam az ajtót, mire ő bedugott rajta valamit. Elvettem a kezéből, és visszacsuktam az ajtót, majd megnéztem, mit kaptam. Egy fekete koktélruha. Testhez simuló szabású volt; egyetlen pántját apró, fehér virágok díszítették. Felvettem. Nagyon jól nézett ki. A pántja a jobb vállamon helyezkedett el, a másik vállamat teljesen szabadon hagyta. Az alkalomhoz illően feltűztem a hajam, és ennek megfelelően sminkeltem ki az arcomat.

Amikor kimentem a fürdőből, Abdul tátott szájjal bámult rám. Majd hirtelen, mint aki el akarja hessegetni az oda nem illő gondolatokat, megrázta a fejét, és lemutatott a földre.

– Remélem, ez a méret is megfelelő lesz – motyogta.

Lenéztem. A földön egy pár hófehér, magas sarkú cipő hevert, elöl, a pántján fekete virág. Csodálkozva felnéztem a férfira, aki sürgetően intett, hogy vegyem már fel, hát eleget tettem a kérésének. Nem is tudtam, hogy meglepődjem-e: a cipő természetesen úgy illett a lábamra, mint Hamupipőkére az üvegtopánka. A férfi ezután megcsodálta az elkészült remekművét, belém karolt, és az étterembe kísért.

A teremben halk muzsika szólt. Odajött egy pincér, aki megmutatta az asztalunkat. Egy kieső szeglethez vezetett minket, és megkért, hogy foglaljunk helyet, majd a kezünkbe nyomta az étlapot, és elhadarta a mai specialitást. Abdul aperitifként egy üveg bort rendelt, majd hagyta, hogy nyugodtan válasszak az előételek közül.

Miközben az étlapot böngésztem, arra gondoltam, hozzá tudnék szokni egy ilyen élethez. De hát ki nem? Végül megérkezett a bor, és én is választottam egy előételt. A pincér hamarosan kihozta azt is.

– Sahijja tajjiba – kívánt jó étvágyat Abdul arabul.

Felnéztem, és válaszoltam:

– Chokran – mondtam én is arabul, miközben láttam, hogy a partnerem arcára megint odacsalogattam a féloldalas, vonzó mosolyát.

Jóízűen falatozni kezdtünk, miközben Abdul újra elmondta magáról, hogy üzletember. Kincseket ad és vesz. Pontosabban, ha talál bármilyen értéket, azt eladja. Nyilván valami kereskedőféle lehet, aki ékszerekkel üzletel.

– Vagyis kereskedő vagy? – Inkább állítottam, mint kérdeztem, de Abdul válaszolt:

– Megfogalmazhatjuk így is – mondta.

– Még nem volt alkalmam megköszönni a virágokat, amiket kaptam tőled – váltottam témát.

– Ugyan, habibi – válaszolta szintén arabul, persze szerencsére nem tudott olyan kifejezést mondani, amit Hadiya ne tanított volna meg nekem. A „habibi” egyébként azt jelenti: kedvesem. – Nekem nem kell megköszönnöd semmit. Inkább én vagyok hálás azért, hogy megtöltötted az életemet csodával. És ez a csoda te vagy – folytatta.

Mélyeket pislogtam és sóhajtottam. Egyszerűen nem tudtam megszólalni. Ez a férfi, ő az én mámorom. Nem akarok szabadulni tőle. Úgy éreztem, nem tett semmit, hogy ilyen érzéseket tápláljak irányába, mégis nagyon úgy tűnt, hogy teljes mértékben és visszavonhatatlanul beleszerettem pár nap alatt.

Amikor befejeztük a vacsorát, Abdul visszakísért a szobába, hogy kényelmesen átöltözhessek. De már tudtam, hogy nem akarok elmenni. Nem szerettem volna, hogy véget érjen ez a kaland.

A férfi szóra nyitotta a száját, azonban nem jött belőle hang. Majd újra próbálkozott. Úgy voltam vele, ha nem szólal meg, akkor muszáj lesz elmennem. Lassan el is indultam az itt hagyott ruháimért, ám ekkor megtörte a csendet:

– Egy könnyű esti kávét vagy teát kérsz a vacsora után? – kérdezte.

– Igen, szeretnék – válaszoltam, és ledobtam magam a nappaliban lévő puha kanapéra.

A lábamat keresztbe vetettem, és a hajamat birizgáltam. Sejtettem, hogy hamarosan valóban meg fog változni az életem.

* * *

Furcsa, megmagyarázhatatlan érzések keringtek bennem, míg Abdul felforralta a vizet a teához. Amikor készen lett, ezüsttálcán behozta a csészéket, és lerakta a kanapé előtt álló asztalkára. Majd leült mellém. A szívem vadul dörömbölt. Abdul átnyújtotta a teámat, majd ő is megfogta az övét, és belekortyolt. A kezem remegett. A számhoz emeltem a csészét, de nem tudtam beleinni. Ő kivette remegő kezemből a pohárkát, és visszahelyezte a tálcára. Ezután az arcomhoz nyúlt, finoman végigsimított rajta, miközben én lecsuktam a szemem. Nyeltem egy nagyot.

– Engedd el magad, habibi – suttogta.

Megpróbáltam nem koncentrálni semmire, és csak hagyni, hogy a testem élvezze a férfi minden érintését. Tudtam, hogy erre vágyom.

Ekkor Abdul közelebb hajolt. Megcsapott keleti fűszerezésű parfümjének mámorító illata. Éreztem, ahogy a karja lágyan átöleli a vállam. Simogatta, majd könnyű csókjaival árasztotta el. Az ajka lassan az ajkamhoz ért. Megcsókolt. Lázasan kutattam a nyelvemmel a szája szélét. Résnyire nyitotta a száját, és engedte, hogy csókoljam. A nyelvünk összeért.

A keze óvatosan, szinte észrevétlenül húzta le a vállamon lévő pántot. Megremegtem, és ezt ő is érezte. Szorosabban magához húzott. Az egyik kezemmel átöleltem a nyakát, a másikkal a mellkasát simogattam. A kezem az inge alá tévedt. A bőre bársonyos volt és forró.

Egyszer csak felkapott az ölébe, és bevitt a hálószobába. Óvatosan lerakott a hatalmas franciaágyra. Az ágy szélén térdeltem, ő előttem állt. Újra megcsókolt. A legszívesebben letéptem volna róla az inget, de nem tettem, inkább kutattam a gombok után. Egyre hevesebben gomboltam ki az ingét, majd lefejtettem róla. Még mindig csókolt.

Forró, izmos teste hozzám ért, az izmai megfeszültek. Felemelte a kezem, és egy pillanatra abbahagyta a csókot. Levette a ruhámat, és félredobta. Így még közelebb érezhettem a testét az enyémhez. A nyakára tapasztottam az ajkam, és csókoltam tovább. Nem érdekelt semmi. Egyre lejjebb haladtam, a mellkasáig. Ott elidőztem egy kicsit, amíg ő a hátamat simogatta, és kereste a melltartóm kapcsát. Egy pattintás, csupán ennyi kellett neki. Óvatos mozdulatokkal lecsúsztatta a vállamról a melltartót, és azt is félredobta.

A kezem akaratlanul is a nadrágjához ért. Megérintettem a férfiasságát, és nyugtáztam a benne rejlő igencsak megnövekedett ösztönöket. A nadrágja övéhez nyúltam, miközben újra elhalmoztam csókjaimmal bronzos bőrét. Amikor kikapcsoltam az övét, egy mozdulattal kigomboltam a nadrágját, és lehúztam a cipzárt. Óvatosan levettem róla a nadrágot, ő pedig kilépett belőle. A kezem már megint a férfiasságát simogatta, majd Abdul levette az alsónadrágját is. A karját körém fonta, és lassan eldöntött az ágyon. Kezei a mellemet simogatták, az ajka a számhoz tapadt. Végül egyre lejjebb haladt, amíg el nem érte a mellemet. Játszadozni kezdett kemény bimbóimmal, hol a nyelvével, hol a kezével. Az én kezeim közben a haját túrták, majd szám a testén vándorútra indult.

Ekkor hirtelen megfogta a csípőmet, és egy mozdulattal maga mellé rántott. Megfordított, és rám feküdt. A szája durván csókolta az enyémet, a kezével leszorította a kezemet. Éreztem megkeményedett péniszén a vér lüktetését. A lábam közé furakodott, és a falloszát a vaginám bejáratához igazította.

Enyhén megemeltem a lábaimat, ő pedig óvatos, de hirtelen mozdulattal becsúsztatta a hímvesszőjét forró hüvelyembe.

Isteni érzés fogott el; az egész testem bizsergett, újra elöntött a mámor. Tovább dolgoztak a hormonjaim. Mélyen egymás szemébe néztünk. Körmeimmel a hátát karmoltam, ez láthatóan nem zavarta őt. Élvezte az együttlétet.

A légzésem, ahogy Abdulé is, egyre gyorsult. Tudtam, hogy innen nincs visszaút. Éreztem, hogy mindjárt itt a vég. Abdul még gyorsított az ütemen, míg végül együtt értük el azt a pontot, ahol mindketten szárnyaltunk. Két combom közé szorítottam a csípőjét. Mindkettőnk teste megfeszült, és hangosan felnyögtünk.

Ez volt az a pillanat, amikor nem érdekelt, hogy a mennyországban vagy a pokolban vagyok-e. Mert most jó volt itt. Egyszerre ernyedt el a testünk.

A férfi lassan kihúzta a hímvesszőjét belőlem, és ernyedt testét mellém helyezte. Magához húzott, így feküdtünk hosszú percekig szótlanul.

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.com