Copyright © Anne L. Green

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2016

www.alomgyar.com

ISBN: 978-615-5596-63-6

Barátnőimnek: Marcsinak, Annamarinak,
Rékunak, Juditnak és minden olyan nőnek,
akinek egy férfi boldogítja az életét.

Ne feledjétek! Soha senki nem fogja megnyerni
a nemek csatáját!

Jason

Kiút a sötétségből

„Csupa fölfedezés és csupa elfelejtés az emberiség sorsa. Fölfedezni éppoly megszokott dolog, mint elfelejteni. Olykor épp a felejtés a legbiztosabb alapja a fölfedezésnek.”

(Elekes Ferenc)

Mint az őrültek rohantunk az állítólagos célszemély tartózkodási helyére. Az előírás szerint öt percen belül oda kellett érnünk. Ahogy érkeztek az információk, kúszott feljebb az adrenalin. Nem volt sok időnk, menet közben zajlott a taktikai eligazítás, feladatleosztás. Nem volt már agyalás, hogy mi lesz, mert ezt csináltuk folyamatosan. Imádtam a munkám. Voltak esetek, amikor órákon át feszülten várakoztunk, beöltözve, a tűző napon. Majd hirtelen kell cselekedni, az elfogás mindig váratlanul történik – látszólag. Nekünk persze mindenre alaposan kidolgozott akciótervünk volt. Az egész olyan varázslatos volt. Alig vártuk, hogy dolgozhassunk, de ide nem lehet csak úgy bejönni melózni, hogy „na, majd lesz valami”, mert itt tényleg lehet valami. Például kilövik mellőled a társad. Ám mégsem volt bennünk félelem. Ha minden eset megviselt volna bennünket, nem tudtuk volna ezt csinálni. Megpróbáltuk kizárni az érzelmeket. De persze teljességgel nem lehet. Megnyugtató volt azonban a tudat, hogy nagyon jók a védőfelszereléseink, és a lehető legbiztonságosabb taktikával dolgozott a csapatunk. Az évek során teljesen összeszoktunk. Mindenkinek tudtuk az erősségeit, gyengeségeit, de néha foroghattak a leosztások. Akadt, aki pajzzsal volt jobb, és volt, aki ügyesebben lőtt, de akadt nálunk volt birkózó is, általában ő teperte le és bilincselte meg az embereket. Mindannyian tudtuk, milyen helyzetben mi a dolgunk, de alakulhatott úgy egy szituáció, hogy az improvizáció miatt cserélődtek a pozíciók. Az eddigi bevetéseink során számtalanszor keveredtünk éles helyzetbe, de sosem volt még emberveszteségünk. Nekünk sem az ölés volt a célunk, hanem a helyzetmegoldás, minél kevesebb sérüléssel, maximális életvédelemmel.

Jelenleg is a mi bevetési egységünk érkezett meg elsőként az érintett épület elé. Körülkémleltem, első ránézésre minden békésnek és csendesnek tűnt. Túlságosan is. Az információink szerint túszejtés volt folyamatban. Kellemetlen, rossz előérzet hasított belém. Sokszor vettünk már részt hasonló bevetésekben, de itt semmi jele nem volt annak, hogy bármilyen terrorista akció folyna. Lépésről lépésre közelítettünk a hatalmas épület felé. Az első felderítők lassan hatoltak be.

– Tiszta.

– Itt is tiszta.

– Az épület üres – hallottam a fülesben.

Az osztag vezetője kézjelzéssel intett, hogy nézzünk körül kint is. Az egyenruhánk erőt sugárzott, de beöltözve sem éreztük, hogy sebezhetetlenek vagyunk, leginkább csak fizikai biztonságérzetet, lelkierőt adott, ezért ilyenkor is óvatosnak kellett lennünk. Az adrenalin dübörgött, habár nem értettem, miért. Nem ez volt az első ilyen bevetés, mégis valami megmagyarázhatatlan rossz érzés kezdett rajtam eluralkodni, amit próbáltam elnyomni, hogy tehessem, amit tennem kell.

Pár perccel később hangos robbanás zaja hallatszott a bejárat irányából. Az embereink bent ragadtak, mi pedig kint. Ekkor rémült sikolyok és üvöltözés hangja szűrődött ki az épületből. Be kellett valahogy jutnunk. A sűrű, fekete füst egyre intenzívebben gomolygott elő az ablakokból, így csak a tetőn tudtunk behatolni az épületbe. Gyorsan kellett cselekednünk. A túszok és a társaink élete volt a tét. Egyre mélyebbre és mélyebbre hatoltunk a nehéz homályban, ami olyan volt, mint a legsűrűbb éjszakai köd. A maró, égető érzés egészen a tüdőmig hatolt, szinte alig kaptam levegőt, mégsem fordulhattam vissza. Azóta tudom, miért mondják: a füst csendes gyilkos. Az épületet egykettőre ellepte a fekete felhő. Kaparta a szemem és égette a tüdőm. Aztán hirtelen felcsaptak a lángok körülöttem, minden vörös és narancsos fényben égett. Ez nem lehet véletlen. A bent lévők egyre szorosabban húzódtak egymáshoz, ahogy megpróbáltak elhátrálni a lángok elől. Már így is rengetegen voltak a teremben, de a lökdösődés még rosszabb helyzetet teremtett. A sikolyok egyre hangosabbá váltak, egyre közelebbről hallatszottak; ekkor megpillantottam a tetőt nyaldosó lángnyelveket. Tudtam, hogy arra már nem juthatunk ki. Az épület rendkívül forró volt már. A lángok félelmetes árnyékokat festettek a felfelé bámuló emberek arcára. Különféle érzelmek: szomorúság, félelem, düh. Én mégsem éreztem egyiket sem. A megoldás után kutattam az agyamban. Láttam rajtuk a rettegést és a haragot a szemeikben, némelyikben még a tűznél is vadabbul lobogott. Az emberek kétségbeestek, és üvöltözve dörömböltek a falon. Eluralkodott a pánikhangulat.

– Mi a fene folyik itt? – kérdezte Dennis, a társam.

– Nem tudom. Nagyon nem tetszik ez nekem. Forduljunk vissza! Hol a parancsnok? – üvöltöttem túl a hangzavart.

Nem érkezett válasz, mert abban a pillanatban egy újabb erős robbanás rázta meg az egész épületet. Hatalmas reccsenéssel szakadt ránk a plafon, ezzel azonban még nem volt vége. Éreztem, hogy a levegőbe emelkedek és nekivágódom a falnak. Utolsó villanásként még láttam a társam, ahogy kirepül az épületből. Sebesült állat módjára üvöltött a fájdalomtól, a testét vér borította. Az ajtó hatalmas robbanás kíséretében kiszakadt, és vele a fal egy jókora darabja is. Amikor a fal kirobbant, mintha valaki egy hatalmas kalapáccsal sújtott volna a fejemre. Feltápászkodtam. A vállam és a karom meglehetősen fájt, csak nehezen bírtam mozdítani a kezem. A francba! Dühödt erőfeszítéssel, hideg céltudatossággal tornáztam fel magam a talajról. Az arcomat jeges veríték borította, a homlokomon szivárogni kezdett a vér, ami zavart a látásban. Sántítottam, de eltökélt léptekkel közeledtem Dennis felé. Tudtam, hogy megsebesült; lehajoltam hozzá, és láttam, hogy a teste több helyen erősen vérzik. Biztos voltam benne, hogy mindjárt az eszméletét is elveszíti. Hevesen kapkodott levegő után, a kezem csupa vér lett, ahogy a mellkasához értem és segíteni próbáltam rajta. Elfordítottam a fejem a felismerésre.

– Tarts ki, haver! Hallod? – pillantottam rá tehetetlenül. Addigra az arcomon vastag, riasztó mocsokká maszatolódott verejték, vér és korom volt.

Körülnéztem segítség után kutatva, de mindenhol élettelen testeket vagy kínjaiktól jajgató embereket láttam. Mi a fene történik itt? Ez lett volna az évszázad akciója? Több tucat kommandós tartózkodik az épületben. Tőrbe csaltak minket! Ez csapda volt! Végül nem hallatszott több sikoly, de a csend még borzasztóbbnak hatott. Dennis vére pedig megállíthatatlanul szivárgott a kezeim között. Fájdalmas volt a felismerés, hogy nem tudok segíteni rajta. Ekkor fegyveresek ugrottak elő a semmiből, és tüzet nyitottak a fetrengő túlélőkre! Néhány pillanatra a szívverésem is elállt. Nem talált el. Mellélőtt! Mészárolnak. Dennis mellé húzódtam, és ott feküdtem a hideg, véres betonon mozdulatlanul, halottnak tettetve magam. Kővé dermedve figyeltem, ahogy bajtársaim teste hirtelen elernyedt. Micsoda őrült és piszkos harcmodor ez… Nem félek a haláltól… hol van már? Kétségbe voltam esve. Ekkor egy árnyék állt meg közvetlenül előttem, és egyenesen rám szegezte a fegyverét.

– Neee! – ugrottam fel az ágyamban. Patakokban folyt rólam a víz a nyomasztó álomkép hatására. Ugyanaz a rémálom hónapok óta. Igyekeztem minél hamarabb magamhoz térni. Meredten, sokkos állapotban, vadul ziháltam, miközben a plafont bámultam. Véget kellett vetnem végre ennek. Ez így nem mehetett tovább. Hónapok óta egy hosszú, sötét alagútban bolyongtam. Nem tudtam az életemmel a történtek után mit kezdeni. Képtelen voltam feldolgozni. Dennis az utolsó erejével lelőtte a támadómat, így maradhattam én életben, de ő belehalt a sérüléseibe. Bénító levertséget és zavart éreztem. Tömény, sértett haraggal gondoltam a barátomra. Hogy volt képes itt hagyni engem? Megmentette az életem, de én nem menthettem meg az övét. Akkor ott valami nagyon megváltozott. Jason Scott meghalt. Legalábbis egy része. Elveszítettem az eddigi legfontosabbat: a hivatásom iránti tiszteletet és szeretetet. Kerestem a kapaszkodót, a reményt, hogy ez egyszer csak elmúlik, de napról napra csak egyre rosszabb lett. Láttam már sok mindent, de a bajtársak elvesztése olyan mély gödörbe taszított, amelyből nem találtam a kiutat. Nem volt már meg bennem az az elhivatottság, mint addig.

Elképesztő, hogy az ember milyen könnyen feladhat egy küzdelmet, ami addig az életet jelentette. Nem akartam magamra ismerni, eddig ész nélkül vetettem magam bele a küzdelmekbe, de most erőtlen és elgyötört lettem. Ez az utolsó halálközeli élmény valamit megváltoztatott. Szerettem volna ezt az egészet meg nem történtté tenni, de sajnos nem voltam mindenható, hogy visszapörgessem az idő kerekét. Egyetlen dolog maradt csupán, továbblépni és felejteni. Persze ez lehetetlen. Amikor el akarsz felejteni valamit, teljesen kitörölni még az emlékét is, de nem lehet. Nem múlik el, úgy követ, mint egy szellem. Kommandósként túl sok helyen jártam, túl sok mindent láttam az életben, vért, halált, szenvedést. Az utolsó akcióban történtek azonban elvették a hitem.

– Jason! Itthon vagy!? – hallottam a nagyim kiáltását, de nem válaszoltam. Nagyon nem volt kedvem vele cseverészni, így gyorsan kiosontam a hátsó ajtón. Az autómhoz siettem, és szinte menekültem. Nem akartam lelkizni. Azon kaptam magam, hogy a bevásárlóközpont előtt parkoltam le. Hogy kerültem én ide? Kiszálltam a kocsiból, és csak céltalanul bolyongtam, bámészkodtam, anélkül, hogy bármit is láttam volna. Végtelen ürességet éreztem, a hangok is elmosódott, zavaros egyvelegként kavarogtak. Még mindig a múltbéli borzalmas képek emléke kúszott a szemem elé. Pár perccel később kijózanodva azon kaptam magam, hogy nem tudom, mit is keresek én itt. Ah, hogy én mekkora idióta vagyok! A fejem csóváltam, és egy hirtelen 180 fokos fordulattal irányt akartam változtatni, de a nagy tömegben sikerült beleütköznöm valakibe, aki szinte lepattant rólam, és megtántorodva a fenekére huppant a földön.

– Megőrültél? – ripakodott rám.

Lepillantottam, gyorsan utána kaptam, és egy mozdulattal felrántottam. A hömpölygő tömeg nem vett róla tudomást, kis híján eltiporták. Meghökkent tekintetével találtam szemben magam, a tenyerét a mellkasomnak támasztotta, úgy pislogott rám. Ahogy belepillantottam abba a csokoládészínű szempárba, kiszaladt belőlem minden. El is felejtettem, mit akartam mondani. Mi is volt…

– Legalább bocsánatot kérhetnél – korholt szelíden, de még mindig a karjaimban tartottam őt, a szabadulás vágya nélkül hosszan engem vizslatott. Azt hiszem, erre mondhatják, elvesztünk a pillanatban. Na, ez félelmetes.

– Ne haragudj! – nyögtem ki végül, és enyhítettem a szorításon, de nem engedtem el teljesen. Hosszan meredtem rá. Furcsa érzés kerített a hatalmába. Valahogy olyan ismerős. Találkoztunk már? Nem, arra egészen biztosan emlékeznék. Nem tudom, mennyi idő telt így el, mikor megszólalt.

– Mondd csak, meddig akarsz még ölelgetni? – suttogta. Hát te sem nagyon akartál szabadulni.

– Bocsánat – eresztettem el, de nem szívesen. Mi a fene van velem?

– Semmi baj – sóhajtott, majd a szétszóródott csomagjait nézegette, és elkezdte összekapkodni.

– Segítek – guggoltam mellé, de a gondolataimat továbbra sem sikerült összeszednem. Ahogy egyszerre nyúltunk az egyik tégelyért, véletlenül megérintettem a kezét. Rám kapta a tekintetét, és láttam benne, hogy ő ugyanolyan zavarban van, mint én. Az arcunk szinte súrolta egymást. Olyan dolog történt akkor velem, mint még soha azelőtt. Lefagytam.

– Elnézést – hebegtem, és elkaptam a kezem. Hát, Jason, most biztos azt gondolja, hogy egy ostoba fajankó vagy. Folyamatosan csak mentegetőzöl, egy értelmes mondat még nem hagyta el a szádat. Nem felelt, csak somolygott, szemmel láthatóan jót mulatott a zavaromon. Ez ciki! Vágd ki magad! De ahogy rám nézett, semmi értelmes nem jutott az eszembe. Basszus!

– Köszönöm – szólalt meg, mikor az utolsó kacatot is kivette a kezemből és a táskájába dobta. – Akkor én megyek is. Szia – akart sarkon fordulni. Nagyot dobbant a szívem, mintha pánikba estem volna. Nem mehet csak úgy el! A nevét, Jason! A nevét!

– Ne haragudj! – ragadtam meg a karját. Először a kezemre, majd a szemembe nézett. – Szeretném ezt jóvátenni. Meghívhatlak egy italra?

Hát ez szánalmas – vertem gondolatban a fejem a falba. Furcsa fürkésző pillantással méregetett. Hezitált.

– Az előbb úgy tűnt, nagyon sietős – biccentette oldalra a fejét.

– Én csak… szóval… izé…

Állati… lebőgés az egész.

– Értem. Majd máskor – és egy szó nélkül otthagyott.

– Várj! Legalább a neved áruld el! – Ennél megalázóbb már úgysem lehet, gondoltam.

– Ha a sors úgy akarja, még úgyis találkozunk – kiáltotta vissza anélkül, hogy visszafordult volna. Csodás. Történik valami jó, és én lemaradok róla.

Ott álltam, mint egy rakás szerencsétlenség, és csak néztem utána. Ha a sors úgy akarja… merengtem. Milyen válasz ez? Vészesen egyre távolabb került tőlem, majd megtorpant, és egy széles mosoly kíséretében hátrapillantott. A szívem is kihagyott egy ütemet. Rám kacsintott, és eltűnt a tömegben. Ez meg mi a franc volt?

Hetekig ezen ettem magam. Sokszor korholtam magam, hogy túl nagy jelentőséget tulajdonítok ennek az egésznek. Igazából nem is történt semmi. Az, amit én most éppen bebeszélek magamnak, csak a filmekben létezik, nem a való életben, hiszen ennek a logikus menete: ismerkedünk, randizunk, végül vonzódni kezdünk egymáshoz. Ez egy hosszú folyamat. Valami átmenetnek mindig kell lennie abban, hogy valakivel jól érzem magam, majd ennél többé válik. De álljunk csak meg! Ez itt most kimaradt. Abban a pillanatban, ahogy belenéztem a szemébe, olyan volt, mint egy villámcsapás. Rám tört a vágy, hogy megcsókoljam. Ezt hívják a nők szikrának, de ilyen nincs!

Fél szemmel az órámra pillantottam. Huh, így elszaladt az idő! A bezártságtól gyakran elvesztettem az időérzékem. Hirtelen rám zuhant a valóság. Indulnom kellett, ha nem akartam elkésni, de nem éreztem magamban annyi erőt sem, hogy felálljak. Az utóbbi időben nagyon elhagytam magam, hánynom kellett magamtól. A bevetést követően pszichológushoz akartak küldeni, de én nem voltam képes beszélni az ott történtekről senkivel. Azt azonban tudtam, hogy ki kell mozdulnom a mélypontról, ezért is vállaltam egy időre teljesen új munkát, reméltem, hogy ez majd eltereli a gondolataimat, hogy újra a saját kezembe vehessem az irányítást az életem felett.

Végül nagy nehezen feltápászkodtam, magamra húztam egy fehér pólót, farmert, és már indultam is le a házunk lépcsőjén. Egy pillanatra megálltam, felnéztem egyenesen a vakító napsugárba. Csodás! Végre itt a tavasz! Szippantottam egy mélyet a tiszta levegőből, majd feltettem a napszemüvegem, és már vágódtam is be az autómba. Ahogy a megadott cím felé tartottam, már nem is voltam olyan biztos benne, hogy akarom én ezt a melót. Nem volt nekem való. Az életben mindig is csapatjátékos voltam, emellett nem a türelmemről voltam híres. Utánanéztem kicsit a szenátornak, akihez testőrnek készültem elszegődni. Davis szenátor volt az állam egyik legbefolyásosabb embere, a családja azonban korántsem volt olyan makulátlan. Semmi kedvem nem volt beképzelt milliomoscsemetékhez, akik a fiatalok áloméletét élik, a paparazzók kedvenc fotótémái és rengeteg pletyka kering róluk. Ám egyéb befolyásoló tényezők miatt muszáj volt mégis belevágnom ebbe az új kihívásba.

Végre a ház elé érkeztem, ahol meg kellett állapítanom, hogy az épületet inkább nevezhetném villának. Minden egyes részlet a szenátor gazdagságát hirdette. Ezeknek aztán van mit a tejbe aprítaniuk. A hatalmas öntöttvas kapuk, a zöldövezetben kialakított kavicsos felhajtó és az óriási fehér épület varázslatos összhangban volt egymással. Minden bizonnyal a szenátor kényes a külsőségekre. Becsöngettem a külső kaputelefonon, és vártam. Egy mogorva, kimért hang szólalt meg a túlvégén.

– Davis rezidencia. Mit óhajt?

– Jason Scott vagyok, Davis szenátorral van megbeszélt találkozóm – feleltem. Körbepillantottam, és felmértem a terepet. Több kamera vette körbe az egész birtokot.

Mély hallgatás következett, majd lassan megmozdult a biztonsági kapu. Ahogy behajtottam, két biztonsági ember várt a főbejáratnál. Miután leparkoltam a ház előtt, kiugrottam az autómból, majd odaléptem eléjük. Nem lepett meg, hogy átvizsgálták a ruházatom, mielőtt felkísértek a márvánnyal borított lépcsőkön. Ez aztán a pazarlás – fújtattam magamban. Kíváncsi lennék, mennyit költhet egyáltalán jótékonyságra? Egész életemet a harctéren töltöttem, nem igazán tudtam értékelni az ilyen puccos, felvágós kégliket. Hát még az embereket, akik benne laktak. Beinvitáltak a hatalmas ajtón, majd pillanatokon belül elém lépett egy díszpinty is, valami komornyikféle lehetett. Huh, ennél megalázóbb állás aligha lehet. Minden érzelem nélkül fogadott.

– Mr. Scott – köszöntött mereven, lenézően. A látványától legszívesebben kiröhögtem volna, de ma uralkodnom kellett magamon. Uramatyám, hová kerültem!

– Üdv, Mr. Davis már vár engem – jelentettem ki nagyon határozottan.

– Igen, tényleg várja magát – mért végig sokatmondó pillantások kíséretében.

– Valami gond van? – néztem rám kérdőn.

Sejtettem én, hogy a ruházatomat stíröli, a legtöbb helyen öltönyös, kinyalt figurák voltak a biztonságiak, de én ennél jóval rugalmasabban kezeltem a helyzetet. Gyűlöltem, ha be akartak skatulyázni. Szóval a külsőmmel nem loptam be magam a szívébe, de sebaj. Bevezetett egy igen előkelő helyiségbe, ahol egy hatalmas, tekintélyt parancsoló asztal mögött ott ült Mr. Davis. Meglehetősen fölényes pillantással mért végig ő is, és cseppet sem próbálta leplezni nemtetszését. Király! Ő sincs oda értem. Elegáns, sármos fazonnak tűnt, olyan ötvenesnek saccoltam, és a korához képest felettébb jól tartotta magát.

– Jó napot, Mr. Davis – kezdtem az udvariassági formákat betartva.

– Késett – jelentette ki, a tekintetét a monitorjáról fel sem emelte. Ezzel is jelezve a jelentéktelenségem. – A délután kettő az nálam nem kettő óra két perc.

– Bocs, de feltartott a barátunk az ajtóban – mutogattam a kijárat felé, ahol éppen távozott a komornyik.

– Ha nem lenne olyan ajánlólevele, amilyen, akkor páros lábbal rúgnám ki – méregetett szigorúan. – Nagyon laza csávónak képzeli magát, azt látom, de majd meglátjuk, hogy birkózik meg a feladattal, amit magának szántam. Már most mondom, hogy felkötheti a nadrágját, mert higgye el, nem lesz sétagalopp.

Naná, hogy nem! Ha az lenne, valószínű, nem engem kértek volna. Nem voltam beképzelt, de azzal azért tisztában voltam, mi folyt ebben a házban az utóbbi időben. A szenátor feje igencsak fájhatott a családtagjai miatt. Egyik zűrösebb volt, mint a másik. Nem vetettek jó fényt a karrierjére. A gyerekei minden baromságot elkövettek már, amit egy ráérős millerkölyök csak véghez vihet: drog, kiszivárgott szexvideók, botrányos megjelenések…

Elővett egy fényképet, majd megkerülte az asztalát, és átnyújtotta.

– Ez itt a lányom, Nina.

Jaj, csak ezt ne! Egy hisztis kis tyúkot kaptam ki! Meggyőződésem volt, hogy a saját testőrségének a tagjai közt kapok majd helyet. Ez így már nem annyira kóser. Hanyagul elvettem tőle a képet, és anélkül, hogy rápillantottam volna, már be is gyűrtem a farzsebembe. Felfordult a gyomrom. Tényleg csak erre tartanak alkalmasnak? Egy burzsujgyerek pesztrája legyek?

– Elmondom most, amit tudnia kell róla – vágott bele. – Nagyon nehezen kezelhető és az utóbbi időben úgy fogyasztotta a testőreit, mint más a reggelijét. Ártatlannak tűnő pofikája ne tévessze meg, mert valójában egy igazi kis bestia. Megpróbál majd minden létező módon túljárni az eszén, de ne dőljön be neki! Csábos, aranyos, de a legkevésbé sem jóindulatú. A maga dolga az, hogy gondoskodjon róla, ne okozzon nekem bonyodalmat, és emellett persze vigyázzon a testi épségére is. Elegem van már abból, hogy a bulikban készült botrányos fotóival árasztja el a netet, vagy hogy szándékosan rongál és az éjszaka közepén a rendőrségről kell kirángatnom. A büntetőcédulákról nem is beszélek. Legutóbb elcsente a hitelkártyám, és jó poénnak szánta, hogy a nevemben egy egész kutyafarmot vásárolt, aztán elengedte azokat a dögöket a kertben. Az állatbarát szenátor, így gúnyoltak hetekig. Egy örökkévalóság volt a romok takarítása az ebek után. Ez a lány egy kész rémálom. Tudja, nem volt ő mindig ilyen. Volt egy komolynak tűnő kapcsolata két éve, de véget ért. Nina azóta teljesen kifordult önmagából. Nem lehet ráismerni. Folyamatosan borsot tör az orrom alá, mert engem okol az egészért. Azt hittem, idővel elmúlik, de ez csak egyre rosszabb. Felteheti magában a kérdést, hogy miért ragaszkodom akkor hozzá mégis. Az ok, hogy két gyerekkel már kudarcot vallottam. Vele ez nem fog megtörténni, nem engedem! Az rettentően rosszul venné ki magát. Nem engedhetek most meg magamnak egy újabb botrányt. Segítségként, jó, ha tudja, minden pénzforrást megvontam tőle. Így kevesebb az esély a kellemetlen meglepetésekre. Maga viszont egy vagyont kap tőlem minden hónapban, ha megfékezi és féken is tartja. Megértette?

Nem, ezt nem igazán értem. Én ennél többre vagyok hivatott. Ám ezt megtartottam magamnak.

– Igen, uram! De, ugye, nekem nem kell olyan csini ruhát hordanom, mint a kedves úriembernek ott kint?

– Miért, mit akar viselni? – kerekedtek ki a szemei.

Széttártam a kezem, és végigpillantottam magamon.

– Nem gondolja komolyan!? – ámult el.

– Miért? Azt gondolom, hitelesebb lesz, ha nem egy öltönyös majom kergeti a fékezhetetlen gyerekét mindennap. Engedje, hogy a saját módszereimet használjam!

– Ennek a háznak megvan az etikettszabályzata, mellyel minden alkalmazottunk tisztában van, és tartja is magát hozzá.

– Ja, de nem is nagyon tudták pórázon tartani a kis Ninát, ha jól sejtem. Nézze, ha elvállalom ezt a munkát, a saját autómat akarom vezetni, a saját ruhámat fogom viselni, és a saját módszereimet akarom alkalmazni. Manapság inkább diszkrét védelemre van igény, amikor a testőrök szinte eltűnnek a védett személy mellett, és meg sem lehet állapítani róluk, hogy mi a feladatuk. Én ezt tartom ez esetben is célravezetőnek. Az öltöny ugyanis már távolról elárulja, hogy hol tartózkodik Nina minden pillanatban.

– Jól érvel, bár aggasztó, hogy egy lázadó fogja megfékezni az én rakoncátlan lányomat – szökött magasba kérdőn a szemöldöke.

– Miért ne? Az azonos impulzusok állítólag kioltják egymást – vigyorogtam szélesen. – Amennyiben valami előkelő rendezvény lesz, természetesen a megfelelő öltözékben és járművel jelenek meg, de a hétköznapokon szeretnék önmagam lenni, hogy a feladatomra tudjak koncentrálni. Szerintem magának ez nem okozhat különösebb gondot, csak az eredménnyel legyen elégedett. Vagy nem jól gondolom?

Láttam, ahogy egyetértően bólogat.

– Lehet, hogy mégiscsak maga lesz az én emberem – veregetett hátba.

– Tudja, mit? Kap tőlem három hónapot. Ez alatt az idő alatt szedje ráncba ezt a megvadult gazellát. Szabad kezet kap – tárta szét a karjait. – Azt csinál és azt visel, amit csak akar. Olyan eszközt vet be, amilyet jónak lát, csak nekem ne fájjon többé a fejem a lányom miatt. Azzal jár, úgy öltözik, ahogy tetszik.

A napszemüvegemmel babrálva éppen csak ráemeltem a tekintetem.

– Remek, de nem fogja magát meggondolni, ha a lánya sérelmezi a módszereimet? – érdeklődtem.

– Annyit fájt már miatta a fejem, hogy őszintén mondom, hidegen hagy a nyafogása. A kutyákkal nálam kivágta a biztosítékot, emiatt kellett elhalasztanom egy hétvégi rendezvényt. Irtó pipa voltam. Nem bánnám, ha valaki végre helyretenné a kisasszonyt.

– Akkor megállapodtunk – nyújtottam a szenátor felé a kezem, aki nyomban bele is csapott.

– Ma már kezdhet is. Menjen érte az egyetemre, ott fogja várni az ügyeletes „idiótát”, de azt hiszem, ez esetben nagyon meg fog lepődni. Csipkedje magát, mert máris késésben van. Ma korábban végez. Sok szerencsét, és kitartás! – kuncogott magában.

Mit hisz ez rólam? Kifog rajtam egy bűbájos, kezelhetetlen egyetemista csitri? Az én múltammal egy ilyen kis csaj nem jelenthet kihívást, megeszem reggelire.

Megszaporáztam a lépteim az autóm felé, és egészen az egyetemig kattogott az agyam. A barátom tanácsára jelentkeztem erre a testőri állásra. Szerinte ideje lett volna a történtek után végre összeszednem magam, és amíg talpra nem állok, sem kellene begubóznom. Megfogadtam a tanácsát, mert amúgy is kényszerszabadságra küldtek, és a lakásban is úgy éreztem, megőrülök, minden percben kísértett az az átkozott perc, képtelen voltam túltenni magam rajta. Miért pont én éltem túl? Ezen morfondíroztam naphosszat, így mikor a kezembe nyomta az ajánlólevelet, úgy határoztam, minden jobb, mint a rémálmok és a folyamatos hullarészegség, vagy csak bámulni a plafont. Pályáztam erre az állásra, és a tapasztalatommal azonnal be is hívtak, de most, hogy megkaptam az első feladatom, hát rádöbbentem, nem éppen erre vágytam. Egy hisztis kis liba pesztrája leszek. Dadussá fokoztak le. A nyomába kell majd szegődnöm, vigyáznom kell rá, miközben ő valószínűleg mindent elkövet, hogy megkeserítse az életem. Kissé csalódott voltam, nem dajka akartam lenni egy elkényeztetett gazdag kis hercegnő mellett, de egyelőre csak ez volt, bár figyelmeztettek, nem lesz egyszerű meló. Ennek ellenére bosszantott, hogy ilyen alantas munkát sóztak a nyakamba, tudván, hogy milyen képzettségeim, képességeim voltak. Mikor leparkoltam a sulinál, rádöbbentem, mekkora területen is kell megtalálnom a kis Ninát. Csodás! De hogyan fogom megtalálni? Az információs pulthoz mentem, ahol útbaigazítottak, merre keressem. Nem volt egyszerű, de hamar megtaláltam a megfelelő épületet. Most tudnom kellene, kit is keresek, kaptam ki a farmerzsebemből a fényképet, amit még a szenátor nyomott a kezembe. Ott, abban a pillanatban mintha egy vödör hideg víz zúdult volna a nyakamba. Ez lehetetlen! Váratlanul bent szorult a levegő. Megráztam a fejem, hátha csak a képzeletem szórakozik velem, majd újra a képre pillantottam. Hisz ez a lány a plázából. Nem! Ez valami rossz vicc – túrtam zavartan a hajamba. Vetettem még egy utolsó pillantást a képre, és erős késztetést éreztem, hogy azonnal hazamenjek. Gyönyörű szemei fogva tartottak, helyes pofija és hosszú barna haja volt. Az összkép pedig tökéletes. Hát ezért ennyire ismerős! Davis szenátor lánya. Biztos láttam már a hírekben. Hangosan fújtam ki a levegőt, majd gyorsan körülkémleltem. Most mit csináljak? A perifériámban megpillantottam egy lányt, aki a lépcsők alján várakozott. Közelebb mentem, majd megálltam pár lépésre tőle, hogy alaposabban szemügyre vehessem a „célszemélyt”. Ejha! Tényleg olyan formás volt a kicsike, mint ahogy az emlékeimben élt. A lépcsőn hanyatt dőlve a könyökére támaszkodott, szinte teljesen kifeküdt, úgy tűnt, élvezte a rekkenő hőséget, a nap erőteljes sugarait, ahogy bársonyos, barna bőrét kényeztették, cirógatták. Gesztenyeszínű haja, mint egy selymes függöny omlott a vállára. A szemét napszemüveg fedte, így azt akkor még nem állt módomban megcsodálni. Meg kellett hagyni, dús kebleivel és hosszú, izmos combjaival határozottan dekoratív darabnak bizonyult. Rövid kis szoknyája, mélyen kivágott, apró topja szabad utat engedett a piszkos férfifantáziának, bármelyik pasi vágyait azonnal felkorbácsolta volna. Ha egy bárban láttam volna meg először, biztos, nem sétálok csak úgy el mellette. Na de Jason, ne kalandozz el! Ő ott a feladat! Egy megoldandó ügy – figyelmeztettem magam.

Miután magamhoz tértem, még közelebb léptem és fölé magasodtam, szándékosan takartam el a napot. A hajába tolta a szemüvegét, és rám emelte gyönyörű, csokoládébarna szemeit. Huh! Akkor mozdult meg bennem tőle valami, rég volt már rám ilyen hatással nő, kár, hogy a leírás alapján ennyire csökönyös, beképzelt és öntelt a kicsike, de ha rajtam múlik, hamarosan letöröm a szarvát.

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.hu