Ez a regény a képzelet szüleménye.
A benne szereplő alakokat, szervezeteket és eseményeket
a szerző találta ki, a valósággal kapcsolatos
bármilyen hasonlóság pusztán a véletlen műve.

© Tamas Garam, 2016

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Barna Gergely

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Pálinkás Krisztina

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2016

www.alomgyar.com

ISBN 978-615-5596-90-2

Ajánlom ezt a könyvet mindazoknak, akiknek a fantáziáját valaha is megmozgatta a kérdés: milyen lehet a túlvilág? De különösen azoknak ajánlom, akik eddig még soha nem töprengtek el rajta. Utazásra hívom Önöket az ismeretlenbe, a felfoghatatlanba és az érzékelhetetlenbe egy rejtélyekkel teli történet segítségével. Ha időközben ráébrednének, hogy ez a történet igaz is lehet, ne ijedjenek meg: a valóság még ennél is megdöbbentőbb.

Őszinte tisztelőjük:
Tamas Garam

Bevezetés

A reggeli ködöt még nem törték át a hajnali napsugarak, ahogyan a halál gomolygását sem tudja átszakítani az élet. A halál ott rejtőzik mindenütt, várva a kedvező alkalmat, hogy felülkerekedhessen. Bár csak egy zavaros álomképet látott a lány hajnali öntudatlanságában, mégis nyugtalanul nyitotta ki a szemét. Tudta, hogy ez a nap más lesz. Talán Lhásza megváltozott volna az éjjel?

Megmarkolta a takarója szegélyét és az álláig húzta, mintha védekezni akarna. Nem volt kedve megmozdulni. Sötétség borított mindent, digitális ébresztőórája szerint azonban már fel kellett volna kelnie a napnak. A kijelző halványzölden reszkető számai farkasszemet néztek vele, a mellette álló virágváza pedig prizmaként szórta szét a fényt. Nyaka izzadni kezdett, jóllehet a lábszárán úgy meredeztek a szőrszálak, mint jeges tóba fagyott, törött nádszálak. Oldalra fordította a fejét. Szerzetesi ruhája a fogason lógott, piramis alakú kapucnija előrebukott. Hallgatózott. Semmi nem mozdult. Csend töltötte be az apró szobát, a távolban ugatás zaja fűrészelt bele a lomhán úszó ködbe. Először a jobb lábát dugta ki a takaró alól, és a durva hajópallóra engedte. A padló lécei hosszanti irányban kúsztak végig a szobán. Talpa alatt egy ügyetlenül bevert szög elhajlott feje ágaskodott. Borzongás futott végig a gerincén. Felült. A takarót szorosan magára tekerte és várt. Emlékezett, hogy előző este a küszöbön felejtette jakszőrméből készült mamuszát. Francba! Hirtelen iszonyatos csattanással az ablaktáblának vágódott valami. Kipattant a fekhelyéről és az ablakhoz ugrott. A hideg padlóra lépve összerándultak talpizmai, de ez most nem számított. Lélegzetvisszafojtva kibámult a félhomályba. Még az egyik ablaktáblát is kinyitotta, hogy jobban lásson, az udvar azonban üres volt.

Mindenhol köd kavargott. A csatornaeresz alá vonszolt vizes hordóba is beleült, kotlósként nevelgetve az esővízben karikázó szúnyoglárvákat. Átkúszott a kertben ácsorgó meggyfa ágai között, és megsimogatta a leveleit. A meggyfát Liang, a házigazdája nevelgette, és minden évben gondosan megmetszette tragikusan elhunyt öccse iránti tiszteletből. Kang, aki meg akart védeni egy tibeti asszonyt erőszakoskodó kínai katonáktól, a bátyja szemében hőssé vált. Kangot agyonlőtték. Liang gyásza mély volt és kitörölhetetlen.

A lány végigfuttatta mutatóujját az ablakkereten, és egy kört rajzolt az üvegre kiült párába. Felnézett az égre. Az Esthajnalcsillag fénye méltóságteljesen olvadt szét a tovavonuló fellegekben. Dideregni kezdett, de nem a hidegtől: a lelkébe félelem kúszott. Meztelen testének szépségét megilletődve ölelte körül a sötétség. Újabb formát rajzolt a párába, majd megfordult, és kapkodva felöltözködött. Kisurrant az ajtón, menet közben felrúgott egy vödröt, így észrevétlen távozásának a vágya meghiúsult. A vödör csörömpölve bucskázott kettőt-hármat, majd megállt. Feszülten várt néhány pillanatot, a fejére húzta vörös kapucniját, és átvágott a ház mögött elterülő kerten. A kapu felé tartott. A meggyfa elé ért, ahol dúsan virágzott a macskamenta. Lelassította a lépteit, szakított egy levelet Liang „szentélyéről”, majd a hajába tűzte. Ujjaival szétmorzsolt egy friss macskamenta-hajtást. Átjárta a bizsergető illat, könnyek szöktek a szemébe, mégsem töltötte be a megszokott béke. Rettegés szorongatta. A Cuoqin-palota felé sietett, mely vérszínű emeleti teraszaival, és rézcilinder alakú Dhvaja{1}-ival a tetején mesebeli gőzhajóként szelte át a hajnali párát. Amint a kőútra ért, oszlani kezdett a köd, végül szétfoszlott a napfényben. A fénnyel együtt erő járta át a tagjait, és nem vette észre, hogy a hajába tűzött meggyfalevél a földre szédül: végleg befejezte tibeti életútját. Az aszfaltkígyó szélén teherautó rostokolt katonákkal, de nem tulajdonított nekik különösebb jelentőséget. Biztonságban érezte magát szerzetesi csuhája alatt.

Bergmann Angélának hívták, és Magyarországról menekült Tibetbe a szüleivel, hogy eltűnjön üldözői elől. Ellenségei fáradhatatlanul próbáltak a nyomára bukkanni, és tűvé tették érte az egész világot, mert a kincs, amelyet olyan eszeveszetten kerestek, a gondolataiban volt elrejtve. Jelen pillanatban a lányt ez a kincs egy cseppet sem érdekelte. Édes ábrándok cirógatták. Belenézett a napba, kiadósat szippantott a levegőből, mely gyémántporként karcolta végig a tüdejét. Ásított, és megmasszírozta a halántékát. Tudta, hogy sietnie kell, mert a palotában a vége felé közeledik a hajnali meditáció. Feltétlenül beszélni akart barátjával, Ma-gjosszal, mielőtt az belevág napi teendőibe. Ma-gjosz szerzetesként tevékenykedett Drepungban, napbarnított fejét már gyermekkora óta kopaszra borotválta. Maradéktalanul betartotta a Szangha{2} szabályait, amely tulajdonképpen a kolostor házirendje volt. Tekintetét beszélgetéseik közben a padló felé fordította, vagy kárminpiros felöltőjével szöszmötölt. Néha úgy tűnt, mint aki egyáltalán nem figyel rá, ennek ellenére bármikor fel tudta idézni beszélgetéseik legapróbb részletét is.

Angélát láthatatlan szálak fűzték Ma-gjoszhoz, aki közeledéseit udvariasan, de határozottan utasította vissza. A vágott szemű, golyófejű, vékonydongájú szerzetes teljesen elbűvölte a lányt, de ezt még önmagának sem vallotta be. Leste mozdulatait, és minél több időt töltött vele – azzal az ürüggyel, hogy meg akarja tanulni a Dharmát{3} –, annál inkább megszerette. Itta szavai szentségét, együtt hallgatta vele a csendet. Ma-gjosz volt az útjelző csillag félelmei éjszakájában.

A Cuoqin palotában, mely a Drepung kolostor része volt, a Rinpochek{4} rendszeresen megfeddték a lányt, hogy állandóan áthágja a rendszabályokat. Angéla fékezhetetlen volt, és elragadó. A lelkük mélyén a szerzetesek kedvelték buzgalmáért és tudásszomjáért. A szertartásokon ugyan nem vehetett részt, de ha azok véget értek, beléphetett a palotába.

Kifulladt az emelkedőn, de végül elérte a palota előtti tágas teret szegélyező fasort. Megszaporázta lépteit. Valamilyen belső ösztöntől vezérelve hátrafordult, és néhány másodpercig a várakozó teherautót nézte. Szélvédőjén vakítóan pattant meg a napfény. Összeráncolta a homlokát, megigazgatta a csuklyáját, és átvágott a fasoron. A távolban hirtelen megpillantotta Ma-gjoszt, aki éppen a vörösre mázolt oszlopok tövében hajlongott. Angéla megállt. Pulzusa dzsembe{5} dobosként verte a taktust. Ott van! Ma-gjosz is észrevette őt. Hunyorogva bámult felé a fák irányába, tenyerével napellenzőt formázott. A lány meglengette a kezét, de a fiú nem viszonozta. – Miért nem szeret? – gyötrődött magában, de aztán rájött, hogy ez butaság. Ma-gjosz mindenkit szeret. Félrerúgott egy útjában heverő kavicsot, és elindult a kolostor tekintélyt parancsoló kőlépcsősora felé. Többé nem érdekelte a teherautó. Amikor a lépcsők aljához ért, akkor Ma-gjosz is intett, majd lopva körülnézett, és tovább folytatta a sepregetést. Arcán halvány mosolyt világított meg a kelő nap. Angéla nekibátorodott. Neszezés nélkül szedte a lépcsőfokokat, és pár lépéssel a fiú mellett megállt. Ma-gjosz oldalra sandított. A bhikkhukat{6} kötötték a nőkkel szembeni viselkedés szabályai. A fiatal szerzetes mély hódolattal tett eleget a kolostori szabályzat minden pontjának, mintha örömét lelné az önsanyargatásban. Angéla is ismerte ezeket a merev alapelveket, némelyeket közülük felháborítóan ostobának talált. Egy pillanatra lebiggyesztette az ajkát, de nem szerette volna, ha Ma-gjosz észreveszi az undort, amit néha a kolostoruk törvényei iránt érzett, így mosolyogni próbált. Összeérintette két tenyerét, majd meghajolt:

– Namaste!

A fiú erre az egyik oszlophoz támasztotta a seprűjét.

– Namaste! – viszonozta a köszönést, és lesütötte a szemét.

– Ma-gjosz, öröm látni… ahogyan dolgozol – mondta a lány.

A fiú felnézett, és megajándékozta meleg, barna pillantásával. Az ártatlan szempárban most szorongás tükröződött.

– Nem kellene ma itt lenned, Angéla. Aggódom miattad.

A szél felkavarta a port, és végigcikázott a kőlépcsőkön.

– Miért mondod ezt? – Szeme tágra nyílt, és közelebb lépett a fiúhoz.

– Tudod mit mond a szabályzat a női laikusokkal való kapcsolattartásról.

Ebben a pillanatban egy idősebb szerzetes lépett ki a palotából, aki meggyújtotta a közelben található gyertyákat. Érdeklődve rájuk pillantott, de egyelőre nem gyanakodott. Ma-gjosz úgy érezte, hogy Angéla különleges hatást gyakorol rá. Kedvelte, de rettegett is tőle. Bármennyire eltökélte az elméjében a feddhetetlenséget, a lány közelében teljesen elgyengült.

– Nem kellene most itt lenned – ismételte Ma-gjosz, és újból kezébe vette a seprűt, szeme sarkából állandóan figyelemmel tartva a másik szerzetest. – Az éjjel furcsákat súgtak felőled a Cenek.

Angéla elvihogta magát, és lesepert egy katicabogarat Ma-gjosz ruhájáról. A másik szerzetes a kezében égő gyertyával már őket nézte. Mindjárt idejön – zakatolt a fiú fejében.

– Hát ki a csudák azok a Cenek, hogy ilyen okosak? – kérdezte Angéla a fejét csóválva.

Ma-gjosz sóhajtott, és így szólt:

– Kérlek, ne érintsd meg a ruhámat.

– Csak megmentettelek egy bogártól, láttam, amint éppen rád támadt.

A fiú Angéla szemébe fúrta a tekintetét.

– Engem nem kell megmenteni. Tudok vigyázni magamra!

– Mi a baj, Ma-gjosz? Nos, kik is akkor a Cenek?

Ma-gjosz megköszörülte a torkát.

– Szóval a Cenek vörös színű, sziklákban lakozó szellemek – válaszolta, miközben akkurátusan körözött a seprűvel a kövön. – Ők a régi idők szerzeteseinek lelkei, és a templomok, oltárok, kolostorok védelmezőivé váltak. Mély meditációban beszéltek nekem rólad. Ők üzenték, hogy menj haza!

– Aha… Most akkor mit csináljak? Kezdjek el menekülni?

– Lehet, ez a legjobb megoldás, de az is lehet, hogy már késő. Nem tudom, mi lesz, de nem jó következik. – Hangja vészjósló suttogássá halkult, és a távolban álló teherautó felé pillantott. – Tudod, Angéla, féltelek. Idegen és védtelen vagy ebben az országban.

– Nálad sincs gépfegyver, ami azt illeti.

Ma-gjosz a távoli hegycsúcsokat fürkészte:

– Az én fegyverem a szeretet.

A lány szeme könnybe lábadt, és váratlanul megölelte a fiút. Ma-gjosz ettől szinte halálra rémült, és kibontakozva az ölelésből futásnak eredt. A palota kapuja felé vette az irányt. Az őrt álló szerzetes elképedve tette le a földre a gyertyát.

– Bámulj csak, tudom mit gondolsz – suttogta Angéla, miközben elsuhant mellette, hogy elcsíphesse barátját. – Ez a Prātimokṣa, vagy mi a szösz, amit folyton be kell tartanotok, biztosan jót tesz a léleknek, de néhány pontját megreformálnám egy kicsit!

Belépett a Cuoqin-palotába, de Ma-gjoszt már sehol nem látta, felszívódott az oszloptengerben. Végigsimította az ódon fakaput. Szúette deszkáit rézpántok tartották össze. És az oszlopok? Ó, minden alkalommal elbűvölték! Vaskos, bordázott óriások, melyek évszázadok óta némán birkóznak a tető súlyával. Hasonlítottak az itt élő szerzetesekre, csak ők a saját kívánságaikkal, és kísértéseikkel keltek birokra. A palotában párásabb volt a levegő, orrát enyhe vaníliaillat csapta meg. Mécsesek százai pislákoltak Dawenshu szobra körül, a szerzetesek áhítattal haladtak el mellette. A központi helyet természetesen Buddha szobra foglalta el a harmadik emeleten lévő szentélyben. Nála örök csend honolt, míg odalenn idegen suttogások visszhangoztak az oszlopok között, és turisták kattintgatták fényképezőgépeiket. A hatalmas csarnokot száznyolcvan oszlop tartotta – ezt egyszer meg is számolta –, a falakat pedig zsúfolásig borították a színesre festett Thangkák, melyek tulajdonképpen vászonra festett jelenetek Buddha istenségéről. Angéla lecövekelt az egyik oszlop tövében, és még mindig méltatlankodott a Prātimokṣa{7} miatt. Ahogyan sejtette, Ma-gjosz nemsokára visszatért, a lelkiismerete visszahozta. Vagy valami más? Tétovázni látszott, és megállt mellette. Mindketten a lobogó mécseket bámulták, amikor a fiú megszólalt:

– Nem akartam veled barátságtalan lenni, Angéla, csak tudod…

– Tudom, az a nyavalyás Prātimokṣa.

– Na de Angéla!

– Jól van, bocsánat! Egyébként mi baj érhetne ebben a kihalt kolostorban? A szellemeid ezt nem mondták el?

– Ti nyugatiak sokat tudtok, de a tudás elkerülhetetlenül felfuvalkodottá tesz benneteket. Figyelmeztetlek, más dolog tudni valamiről, mert tanultad, és más dolog tudni valamit, mert benne élsz. Ne maradj most itt, Angéla!

Mielőtt válaszolhatott volna a fiúnak, az ismét meglógott. Újra egyedül maradt. Valamilyen megmagyarázhatatlan sötétség telepedett a szívére. A mennyezetre festett barackszínű lótuszvirágok ijesztően magasodtak föléje, úgy érezte, le kell ülnie.

A csarnok első részében két szerzetes újabb gyertyákat gyújtott, a többiek pedig letérdepeltek melléjük imapárnáikra. Az imádkozó bhikkhuk távolról apró, vérszínű piramisoknak tűntek. Ők megtalálták a kapcsolatot menny és föld között. Angéla csüggedten ereszkedett térdre. Ő is imára kulcsolta a kezét. Olyan szavak tolultak az ajkára, melyeket azelőtt sohasem használt, de most szabad folyást engedett nekik.

– Isten, aki magasságban és szentségben laksz, mutass nekem utat! Nem tudom, hová tart az életem, mert a múltam szertefoszlott, mint a köd, a jelent nem értem, a jövő elcsüggeszt. Nem értem, miért vagyok itt!

Könnyes szemmel a padló felé hajolt. Ujjával végigsimította az elkopott kockaköveket, és a közéjük tapadt évszázados koszt.

– Kérlek, válaszolj!

Lényében napról napra fokozódott a világ megismerése utáni vágy. Valaminek történnie kellett, valami újnak és ismeretlennek, hogy számára is nyilvánvalóvá váljon, ami eddig rejtve volt.

– Te formáltál engem ilyenné, te kísértél végig az úton, te ismeretlen és rejtőzködő Isten! Milyen jövőt szánsz nekem? Kérlek, mutasd meg! Legalább hadd kapaszkodjam a jövőbe, mert a múltból nem sokat értettem meg. Kusza és bolond, akár egy rossz álom. Tudnom kell, miért élek!

Amint az utolsó szót kiejtette, boldogság töltötte el. Pillangószárnyára kapta a képzelet, és tarka gondolatok lovagoltatták el hátukon az ismeretlenbe. Kék tollú kolibriket látott, melyek zümmögve szálldostak virágról virágra, és apró csőrükkel beleszürcsöltek a virágkelyhekbe. Mögöttük, a távoli horizonton a napkorong vöröslött a szivárványszínben úszó felhők takarásában. A faágakon kövér cseppekben csurgott le a reggeli harmat, és a levegő nehéz volt az orchideaillatú párától. Ez lenne a válasz?

Látomásában éppen le szeretett volna szakítani egy meseszép virágot, amikor valaki melléje telepedett. – Talán egy szerzetes az – gondolta, de az alak közelebb húzódott hozzá, és óvatosan megérintette csuklyáját. Angéla felriadt. Egy szigorú kínai arc nézett vissza rá, akinek tulajdonosa összecsücsörített szája elé tette kinyújtott mutatóujját világosan értésére adva, hogy maradjon néma. Ráncai dermedt félholdakba rendeződtek a szeme körül, acélszürke retinája pedig macskaszemként csillogott kapucnija alatt. Nem szólt egyetlen szót sem. Magyarázat helyett halálos nyugalommal mutatta meg neki azt a libatoll nagyságú késpengét, melynek markolatát a kezében szorongatta.

Első rész

GYERMEKSORSOK

1.

Angéla egy ködös, novemberi délutánon látta meg a napvilágot. A klinika kerítése mellett nyújtózkodó akácfák ágain cseppekbe gyűlt a pára, és a járdára potyogott. Az utolsó elsárgult levelek is bágyadtan szédültek le a mélységbe. Mit tudtak ők arról, hogy a repedezett vakolatú épület szülőszobájában csodálatos dolog történt. A falevelek élete véget ért az ősz beköszöntével, de Angéla számára a lét nagy versenyfutása éppen most kezdődött el.

1988-at írtak, és Magyarországon éppen búcsúzóban volt egy eszme, mely erőteljesen áthatotta az addigi évtizedek gondolkodását. Elköszönt a szocializmus lágyan, búskomoran. A ’vörös csillag’ lehullott és elszáradt: egy Nyugat felől támadt szellő sodorta el. Nem volt már benne több élet. Hiányzott a tűz, a forrongás és a lázadás, mégis sok szív lobbant lángra. Köztársaság! – kiáltották egy évvel később. – Szabadság! – Igen, szabadság, amely örömteli pompával vonult be, mégis ijesztően szokatlannak tűnt. Aranyszekéren tolták, de sokaknak nélkülözést hozott.

Vékony, de erélyes sírás hasított a szülőszoba fullasztó levegőjébe. Az újszülött hangja volt, akit az imént „varázsoltak” elő a szülőcsatornából. Az igazat megvallva nem akart ő túlzottan megszületni, hiszen sokkal jobban érezte magát odabent, azonban jönni kellett. Erőlködni, küzdeni, csúszni és sírni. Ez lenne az élet?

Úgy érezte, leszakad a feje, hisz egy „óriás” húzta kívülről. Szinte összeroppantak csontjai a méhnyak szűk alagútjában, ahol át kellett magát szuszakolnia. A csatorna végén a szülésznő, mint tüzes lángnyelvekben úszó Kérub várta örökre elzárva a visszautat az édenkertbe.

– Végre kinn van – sóhajtotta az ügyeletes doktornő, miközben a szülészeti lámpa izzóiból kiömlő fény végigfolyt a köpenyén. – Kislány!

A biztonságot nyújtó meleg és csend véget ért. Az újdonsült Föld-bérlőt idegen ragyogás fogadta; fájdalmasan áramlott szét a levegő a tüdejében az első lélegzetvételkor. Égett a szeme. Számára nehezen kivehető alakok hajlongtak felette időnként eltakarva a tündöklő fényt.

– Törlést kérek! És segíts tartani.

A doktornő szorítók után kutatott az előre kikészített steril tálcán. Gumikesztyűs ujjai egymáshoz dörzsölődve visongtak, miközben megtalálta a megfelelő eszközt.

– Kérek még tampont. Azt ott… a propanolossal töröld! – utasította a szülésznőt, miközben rákattintotta a szorítókat a köldökzsinórra.

A szomszéd bokszban még valaki vajúdott. Az anyuka bágyadtan arra fordult, de csak a függönyt látta. Tekintete találkozott a mellette segédkező asszisztensével. Ő bólintott, rámosolygott, és megszorította a kezét.

– Jól van, anyuka! A nehezén túl vagyunk. Most már csak fel kell nevelni.

Halkan mondta, de az orvosnő mégis meghallotta. Szája szegletében mosoly villant.

– Igen, a java még hátravan – felelte, és határozott mozdulattal elvágta a köldökzsinórt. – De a java a legcsodálatosabb, anyuka. Legalábbis azt mondják.

A szülőszoba lámpájának erős fénye bántotta a szemét, ezért Angéla megpróbálta csukva tartani. Teljes erővel préselte ki tüdejéből a levegőt, majd újra beszívta. Észrevette, hogy ez egyre könnyebben megy neki. Hirtelen kezek ragadták meg. Összerezzent a magzatmáztól nedves bőrébe mélyedő ujjaktól, majd megindultak felette a plafonba kapaszkodó neoncsövek. Biztos, meleg kezek vitték fürdetni. Vacogott és éhesnek érezte magát, életében először. Bár érzékszerveit még nem tudta megfelelően használni, mert szeme csupán tompa körvonalakat és metsző fényeket, füle pedig számára összefüggéstelen morajlást fogott fel. Egyetlen dolgot mégis tisztán észlelt: a kézből, amely olyan gyengéden tartotta őt, szeretet áradt.

„A szeretet annyira erős és pozitív érzelem, hogy ezt minden élő képes érzékelni. A régi idők gazdálkodói és földművesei pontosan ismerték ezt az elfelejtett törvényszerűséget…” – olvasta a szülőszoba előtti váróteremben ülő férfi. Az üvegasztalra tornyozott ezoterikus kiadványok legfrissebb számát lapozgatta, majd újsággal a kezében felállt. Izgatottan járkálni kezdett, miközben szemével átfutotta a sorokat: – „Szerették az állataikat, simogatták a növényeik levelét öntözés után. Szerették gyermekeiket, és idősödő szüleiket, hogy azok minél tovább élhessenek. A magát civilizáltnak mondó ember attól az, hogy elfelejti kifejezni az érzelmeit, főleg ha azok pozitívak és nemesek…”

A férfi visszadobta az üveglapra az újságot, de az tovább csúszott, és a padlón kötött ki. Nem érdekelte. Homlokát az üvegablakra tapasztotta, azonban a szülőszobát elkülönítő világoszöld függönyön kívül semmit nem látott. A függöny ráncosan és mogorván bámult vissza rá. Kopogni vagy csengetni nem mert, csak vágyakozva bámult befelé, mint egy éhes kiskutya, aki némi csontra vár. Semmi mozgás. Csupán a kórház idegesítő, zümmögő háttérzaja, és kellemetlen klórszag. Összeszorult a gyomra, hirtelen eszébe jutott, hogy ez a szag a frissen felmosott óvodai PVC-padlóra emlékezteti. Utált óvodás lenni, utált elszakítva lenni.

Néhány percet várt, majd csüggedten visszakuporodott a kárminvörös műbőrrel áthúzott fotelbe, melyet az aggódó hozzátartozók lelki kínjainak enyhítésére helyezhettek el a váróban. Csakhogy az ő kínjait semmi nem enyhítette. Féltette a feleségét. – Felőlem akár villamosszék is lehetne, nem érezném a különbséget – gyötrődött tovább, és megfricskázta a fotel kartámláját. Ezzel szemben mégis ünnepélyes alkalomként élte meg az egész tortúrát. – Soha nem volt még gyerekem… Egy új lény… és az enyém! – Ismét kezébe vette az elhajított újságot, és eldöntötte, hogy idegesség ide vagy oda, végigolvassa a cikket.

„…Az újszülött szíve ezeket a feléje röppenő, színes szeretetmadárkákat érzékeli. Nem tudja megnevezni őket, mégis biztos benne, hogy hozzá tartoznak. Megpihennek a vállán, a fején, és angyali dallamukkal nyugtatják. Az univerzum ősi energiájával töltik meg egy isteni energiával, kozmoszokon átívelő reménysugárral, amely átzakatol a legsötétebb tereken is. Felforgatja a halott káoszt, és életté rendezi össze. Energia ez, amivel az óceánok hatalmas kardszárnyú delfinjei a mélységből nekirugaszkodva a napkorong felé törnek, és vízcseppek százait szórják szét…”

– Micsoda szöveg! Istenem! – tört ki belőle, de ekkor elhúzták a függönyt az ajtó mögött.

Zöld hajhálós nővér bazsalygott rá a nézőüvegen keresztül, és hevesen integetett. Csak résnyire nyitotta ki az ajtót.

– Megvan a kis csöppség. Gratulálok, apuka! Kislány! Meg van már, milyen nevet kap?

A férfi bólintott, és boldogan felegyenesedett.

– Angéla! – mondta teljes lényével, mintha évek óta erre a pillanatra várt volna.

Valamilyen ősi, magasztos érzés kerítette hatalmába, ahogyan kimondta.

– Hm… szép név és ritka – felelte a nővér. – Szóval türelem, apuka, nemsokára leviszik a feleségét a kettes kórterembe. Ott találkozhatnak.

– Na és a kislányom, őt nem láthatom?

– Dehogynem! – kacagott fel a nővér, mint aki már ezerszer hallotta ezt a számára ostoba kérdést. – Egy fekete-fehér tévén láthatja majd öt napon át, apuka! Akkor a kettesbe menjen, és ne csüggedjen, látja még majd, sőt pelenkázhatja is eleget! – Ezzel becsukta a férfi orra előtt az ajtót, és rendkívül büszke volt rá, hogy ő mondhatja meg egy férfinak, mit tegyen.

A nővér távozása után néhány másodperccel szétlibbent az elválasztó függöny, és a férfi megpillantotta a feleségét. Mohón magába szívta a látványt. – Ott van! Vajon hogy lehet? Szegénykém! Nagyon fájhatott neki. De megvan. Halleluja! – A felesége is észrevette. A tér összezsugorodott kettejük között. Azok a láthatatlan kapcsok, melyek megismerkedésük óta szaporodtak, most még erősebbé váltak. A legerősebb pedig édesdeden gőgicsélt az anyja mellé tolt „kenyereskocsin”.

A szülőszoba meszelt falán viharvert óra függött, remegő számokkal mutatva a pontos időt: 19 óra 40 perc. Ekkor került a halvány rózsaszínű karszalag az új jövevény csuklójára. ’Angéla’, mutatta a fakó papírgyűrű, mely ezután elválaszthatatlan kísérője lett – legalábbis a kórház területén. – Isten hírvivője, ezt jelenti a neve – mondta néhány órával a szülés előtt Angéla édesanyjának, Editnek az az öreg lelkipásztor, aki élete utolsó napjait töltötte a szomszédos kórteremben. Nem sejthette, hogy szavai próféciát jelentenek majd a kislány későbbi életére nézve.

Az orvosnő elgondolkodva ült az EKG-monitor mellett, és lehúzott gumikesztyűjét a hulladékgyűjtőbe dobta. Számára véget ért a munka. A baba megszületett, a méhlepény eltávozott, és a gátmetszés helyét is összevarrta.

– Nekem nincs gyermekem, de csodálatos lehet – súgta oda Editnek az orvos –, ahogyan nő ez a kis élet, és egyre okosabb, ügyesebb. Végül olyan lesz, mint maga…

– Köszönök mindent, doktornő! Maga nélkül biztos nem sikerült volna.

– Eh, ne dicsekedjünk – legyintett az orvosnő, majd felállt. – Régen a nők maguk szültek.

A szomszédos bokszban ismét feljajdult a vajúdó asszony.

– Nézze meg, mi van vele! – szólt rá a doktornő az asszisztensre, majd ismét az asszonyhoz fordult. – Edit! Ugye így hívják? Higgye el, a természet nélkülünk is megoldja a szülést. Mi csak asszisztálunk neki.

– Maga egy angyal – suttogta az asszony.

– Ugyan, az angyaloknak jobb dolguk van, mert nem „huszonnégyóráznak” –, ezzel sarkon fordult, hosszú köpenye meglibbent a kórház sakktábla-kockakövei felett. – Cigiszünet! – üvöltötte mindkét kezét a magasba emelve. – Átadom a többit. Figyeljetek rájuk. Tíz perc múlva itt vagyok.

Angélát megijesztette a doktornő erős hangja.

– Nézd a kis cukorfalatot, eltört nála a mécses! – szólalt meg öblös hangján az asszisztens. – Mindjárt le kell hogy vigyük az újszülött osztályra. Hamarosan visszakapja a kincsét – fordult Edit felé –, de csak a szoptatásokra. Hát akkor… sok sikert hozzá!

Edit a nővérre pillantott, és megkönnyebbült nevetéssel törölte meg Angéla könnytől csillogó szemét. Ujjával a világ legpuhább bársonyát érinthette.

– Én vagyok az, az édesanyád! Én vagyok, picikém… Szeretlek…

Angéla számára azonban az ’anya’ szó még nem jelentett semmit. Üres papírlap volt az élete, a lelke pedig érintetlen és tiszta, mint forrás a barlang mélyén.

Egy reggel arra ébredt, hogy eltűntek a fehér falak, és a ragyogó lámpasorok az ápolónőkkel együtt. Minden sötét lett, csendes és kihalt. Úgy érezte, meghal, amikor az anyja letette a kiságyára, és magára hagyta. Ilyenkor hangosan bömbölt. Teltek a napok, és az anya személye kezdett jelentéssel bírni számára: meleg ölelés, csók, édeskés anyatej, béke, álom. Az étkezések ünnepi alkalmakká váltak, repesve várta őket, mert a gyomrában keletkező fájdalmat azonnal elmulasztották. Sírt tehát, ha fájt a gyomra, és éhes volt, sírt, ha ölelésre vágyott. Sírt, néha a sírás kedvéért is. Mindig azt gondolta, hogy ezek az idők örökké fognak tartani, boldog és önfeledt ölelkezésben az anyjával. Szívük olyan erősen ragaszkodott egymáshoz, hogy még mindig egy testnek  érezték magukat annak ellenére, hogy fizikailag már ketté voltak választva. Angélát az anyaméh sötétjének és csendjének szentsége után riasztotta a zajos, kinti világ. Az anyaméh volt számára az a hiányzó és elvesztett szentély, ahol csendes sóhajok gyűrűjében úszkálhatott. Napról napra azt tapasztalta, hogy egyre távolodik ettől a csendes édenkerttől, és már nincs remény a visszatérésre. Olyan szokatlan változásokkal kellett szembenéznie, mint a növekedés, a járás és a fogzás. Az éjszakai rettegés az egyedülléttől, és az alkalmanként felszökő láz már csak apró-cseprő ráadás volt. Két dolog tűnt neki állandónak: édesanya és édesapa. Mindketten édesek és mindenhatóak voltak a számára.

Rengeteg fénykép, játék, valamint számos térd- és könyöksérülés jelezte érkezését erre a bolygóra. A játékok többsége mégis feleslegesnek tűnt, mert az igazi játszótér a házukat körülölelő kert volt. Folyton át- meg átszínezte fantáziájával a zöld rengeteget: koboldoknak, törpéknek és kísérteteknek adott helyet benne. Misztikus mesevilág volt ez, csakúgy, mint önnönmaga. Angélát különleges kislányként ismerték meg a rokonok, a barátok és a szomszédok. Egyszerre volt nyitott, mint egy szélesre tárt könyv, ugyanakkor megközelíthetetlen és zárt, akár egy páncélterem a föld gyomrában. Aki közelebbről ismerte, úgy jellemezte, hogy eleinte befogadó és nyitott, de egy ponton túl visszavonul lelkének titokzatos labirintusába, kétségek között hagyva az érdeklődőt. Tündöklő mosoly és kellem versenyzett zord hangulataival, csevegés és sivatagi csend feszült egymásnak a lelkében. Azúrkék égbolt volt, és őrülten táguló, titokzatos univerzum.

2.

Derűs hajnalra ébredtek a ház mögötti kert énekesmadarai. Kövér harmatcseppektől roskadoztak a fűszálak, dideregve bókoltak szirmaikkal a harangvirágok. Angéla megszokott sétájára indult a hátsó kertben. Korán ébredt, és izgalommal telve sietett az ódon kőpad felé: ez volt a kedvenc pihenőhelye. Félrehajtotta az útjában álló kisebb cserjék ágait, és utat tört magának a harangvirágok népes táborán át. Összeborzongott a bokáját jéghidegen nyaldosó pázsitfüvektől, melyek marasztalni próbálták. Ő azonban csak haladt rendíthetetlenül a célja felé, ügyet sem vetve rájuk. A derengő fényben egyszerre feltűnt a kőpad, zöld rengeteg ölelte körbe. Megijedt, mert a padon már ült valaki. Közelebb lopózott, de megkönnyebbült, mert csak az édesapja volt az. A férfi már jó ideje figyelte kislányának azt az egyre rendszeresebbé váló szokását, hogy amint felébredt, elzarándokolt e titkos szentélyhez. Valami vágyott szívének legféltettebb zugában erre a leírhatatlan harmóniára. A borostyán valóságos dzsungelt alkotott szertefutó hajtásaival. Pázsitfüvek keltek birokra egymással minden talpalatnyi földért, a magasban pedig ringatózó faágak léptek frigyre az égbolttal. Télen elvette, nyáron pedig visszaadta lombjaikat a természet. Töretlen béke szüremlett ki a kertből.

Az édesapa, akinek Bergmann József volt a becsületes neve, megérezte kislánya rezdüléseiből, hogy eljött az ideje az első komoly beszélgetésnek. Csendes ember volt, elmélkedő, lassan döntő, de szívéből zuhatagként áradt a szeretet. Az élet örökkévalóságba kígyózó folyamán vannak olyan állomások, amikor beszélgetni kell valakivel, aki számunkra fontos. Angélának ez a személy az édesapja volt.

A lányka kismacska módjára kapaszkodott fel az apja ölébe, nyakát körülfonta apró kezével, a férfi pedig csöppnyi feje búbján pihentette meg az állát.

– Szeretlek – súgta a szőke hajtincsek közé, de a kislány nem válaszolt.

Némán teltek a percek, egyszerre lélegzett apa és lánya. A tücskök ciripelését hallgatták. Végül a kislány csilingelő hangocskája törte meg a csendet.

– Miért ülsz most itt, apa? Valakit vársz, vagy valamit keresel?

– És te, te mit keresel, kislányom? – fordult felé mosolyogva.

– Előbb te jössz, apa! – Angéla szégyellősen lesütötte a szemét, somolygott, de kíváncsian várta apja válaszát.

József mélyet sóhajtott. Talán erőt akart gyűjteni, de nem találta a megfelelő szavakat? Torka kiszáradt, nagyot nyelt, és körbejáratta a szemét, mintha csak a környezet szépségében keresné a választ. – Melyik világról beszéljek? Melyik választ mondjam? Mi lenne a helyes, és mi az, ami ide illik? Nem tudom. – Fohásszal a szívében föltekintett a felhőtlen égboltra. A nyári szellő egy ökörnyál szálait űzte. Tudta, hogy kiejtett szavai úgy bele fognak vésődni kislánya elméjébe, mint egy erősen megnyomott töltőtoll hegye a papírba, vagy az ékszerész első csapása a drágakőbe. Végérvényes és kitörölhetetlen beszélgetések is vannak az életben. Olyan magashegyi ösvényekre emlékeztetnek, melyek váratlanul kétfelé ágaznak, és ha kiválasztottuk, hogy melyiken indulunk el, akkor később már képtelenség áttérni egyikről a másikra. József megpróbálta a lehetetlent: felvázolni mindkét világot.

– Tudom, Angéla, mit érzel most, hiszen minden szép és üde. Örömöt érzel és nyugalmat, igaz? Békét és tisztaságot. Én is éppen emiatt ülök most itt.

A kislány csodálkozón meresztette édesapjára lagúnakék szemét. Öröme könnyeket csalt bele.

– Te tudod, hogy mit érzek, apa? Ó, apa, te mindent tudsz?

– Dehogyis, csacsikám! Hiszen csak Isten az, aki mindent tud. Minden szépségben és csodában, amely körülvesz, és még körül fog venni téged, valahol ott rejtőzik ő is. Lénye átszövi a világunkat, és élettel tölti be. Gondolj arra, amikor édesanyád hímez! Képzeld azt, drágám, hogy a fehér kendő a mi világunk, és Isten a színes hímzőcérna, aki csodálatos és színes mintákkal tölti meg az üres anyagot. És ő nemcsak a cérna, hanem maga a tű és a kéz is, amely a mintákat készíti.

– Akkor miért nem engedi meg, hogy láthassam? – méltatlankodott Angéla. – A hímzésben gyönyörködhetem, de őbenne nem?

– Kedves gyémántom, amikor egy meseszép pillangó megsuhintja az arcocskádat, akkor ő simít meg. Emlékszel, édesanyád hogyan ölel a szívére egy álmos reggelen? Akkor is az ő szeretetét érzed. Gyönyörködtél már a kertajtóban pompázó rózsákban? Ilyenkor az ő arcába pillanthatsz bele!

– Apa, te honnan tudod mindezeket? Isten elárulta egyszer neked?

– Igen, ő mondta el személyesen – nyugtázta a férfi, azonban sejtette, mi lesz a kislánya következő kérdése, ezért tovább folytatta. – Sokáig hallgattam a csendet, Angéla. Gyermek voltam, amikor történt. Azt hallottam, hogy ő a csend nyelvén szól az emberekhez. Egy magányosan eltöltött nap végén a csend egyszer csak megszólalt, és kinyilatkoztatta önmagát. Tudod, Anna néninél voltam, a nagypapa testvérénél vakáción, és ők egész nap a földeken dolgoztak, én pedig rettenetesen unatkoztam. Kértem a Csendet, hogy mondjon valamit. Teljesült a vágyam.

– Mint ahogyan Mózesnek szólt az égő csipkebokorból?

– Pontosan, drágám.

– Kérlelhetetlen vaslogikája van – futott át a férfin.

A válaszok látszólag kielégítették a kislány kíváncsiságát, legalábbis egy időre. Megint szótlan percek követték egymást, és csak a bolondos tarka pillangók játékát nézték a levegőben. Apa és lánya együtt hallgatták az anyatermészet szívhangjait. A kislány újból fészkelődni kezdett, és szőke fejecskéjét apja ölébe fúrta.

– Amikor te is ilyen kicsi gyerek voltál, mint én most, akkor te ismerted Istent?

– Sajnos nem. Igazán senki nem beszélt róla, és én is jobbnak láttam, ha nem firtatom. Azt hittem, hogy a valóságban nem is létezik, csak a bibliában. Pedig amit nem vagyunk képesek meglátni, meghallani és kitapintani, ott kezdődik az ő birodalma.

– Igazán? Édesapa, ő mindenre képes, és mindent meg tud csinálni? – ostromolta tovább kérdéseivel a gyerek.

– Igen, de nemcsak ő, hanem mi is, hiszen ő a saját képére és hasonlatosságára formált bennünket.

A kislány elhallgatott, és látni lehetett rajta az erőlködést, ahogyan megpróbálja felfogni a hallottakat. Komoly arcocskája komikus hatást keltett, majd egyszerre kisimult összeráncolt homloka. – Tehát megérthette – játszott el a gondolattal az apja, és megpuszilta a feje búbját. Angéla elmosolyodott.

– Édesapa, szeretlek, és őt is szeretem! Isten nagyon öreg?

– Azt nem tudja senki, hogy milyen idős.

– De mikor született? – kérdezte nyughatatlanul, ujjacskáit tördelve a gyerek. – Neki is volt anyukája?

– Semmit sem ért, mégis mindent ért – gondolta József, és a szemébe könnyek gyűltek. Szorosan megölelte.

– Azt hiszem, ő csak van, volt és lesz, kislányom. Ennyit tudok én is.

Van, volt és lesz – visszhangzott a kislányban egész álló nap apjának ez a félmondata, gyötörte, foglalkoztatta csöpp szívét a ’túlvilági fizika’. Aznap nem volt kedve versenyt futni a macskával, inkább ünnepélyes mozdulatokkal gyermekláncfű-koszorúkat font a gyepen.

– Ha találkoznék vele, és az angyalaival, még jól jöhetnek – válaszolta édesanyjának, amikor az ebédelni hívta, és megkérdezte, hogy mi a csudának készít ilyen sok koszorút.

– Igazán oda szeretnéd adni neki?

– Igen, anya. Nem tudod véletlenül, hol keressem?

– De hiszen tudod, drágám, hogy ő valahol az égben lakik… vagy ki tudja hol.

– Persze, de a sok repkedéstől biztosan elfárad egyszer, és akkor leszáll a földre. Hol szokott leszállni? A templomokban?

– Nem, kicsim, azt hiszem, ő sohasem száll le.

– De kár! Szerinted hogyan aludhat? Hiszen akkor is figyelnie kell arra, hogy repüljön, nem?

– Kislányom, ő soha nem alszik – válaszolta Edit, és mert szerette volna lezárni a beszélgetést, azt mondta: – Majd ha nagyobb leszel, jobban megérted ezeket a dolgokat.

– És az angyalait néha elküldi ide? – A gyerek hajában megcsillant a beletűzött csat, szőke hajfonatait egy fatörzsek közül kiszaladó szellő tekergette meg. Mindketten a fák irányába néztek.

– Azt hiszem, néha elküldi őket – sóhajtott az anyja.

– Hogy vigyázzanak ránk?

Edit türelme határán járva így szólt:

– Igen. Ha megfontad az ajándékaidat, akkor légy szíves gyere be, és moss kezet. A leves most meleg. Ebédelj, aztán nem bánom, ha koszorút fonsz az egész mennyországnak.

Alkonyodott, amikor Angéla befejezte a virágfonatok készítését minden fellelhető gyermekláncfű életét megrövidítve. A legprecízebb fűnyíró – nyerte el édesapja elismerését. A házuk mögötti „dzsungel” szélén abrosz nagyságú, rejtett tisztás húzódott meg, melyet a kislány csigavonalban befelé haladva díszített fel virágkoszorúival. Igazán szívbemarkoló látványt nyújtott. Odafentről is.

A lebukó nap haldokló, vörös óriásként terült el a horizont felhőiben. Angéla hosszan szemlélte ablakából egész napos munkája gyümölcsét. Korán álomba zuhant, ám mielőtt végleg elaludt volna, különös erő szállta meg. Szívesen körbeszaladt volna az öreg házukat övező, mohákkal benőtt téglajárdán, hogy a gyermekláncfüvek alkotta kör közepéből felszökkenjen az égbe. Összeszorította a szemhéját, nehogy véletlenül ki találja őket nyitni, és megijedjen. Mindig félt a sötétben. A holdsugarak megértően cirógatták a homlokát, és nemsokára elnyomta az álom.

A szülei még nem aludtak. József retinájában adatok és képek úsztak a beletükröződő monitor képernyőjéről, Edit pedig egy leégetett tepsi aljáról próbálta levakarni a páncélkeménységű zsírréteget. A ház folyosóit koromszínűre festette az éjszaka, mohón habzsolva az égők fényét. Bútorok reccsentek itt-ott, álmosan lógott a csillár, csak a poratkák vigadoztak a szőnyegben. Editnek ma nem volt ideje kiporszívózni őket.

– Józsi! – törte át hangjával a nappali csendjét az asszony. – Ha éppen nem verset írsz, akkor kijönnél? Meg kéne dörzsölni ezt az átkozott serpenyőt! Most már veszek egy újat, mert ez folyton leragad. Teljesen elúsztam a munkámmal.

– Ráér egy kicsit később? Most még dolgoznék. Versírás? Hah!

A csend vasmarokkal kezdte szorítani a férfi torkát. Egy nőnek ellentmondani? Lehet, de vajon megéri?

– Jól van, édesem, egy perc, és ott vagyok!

Hatalmas csörömpölés volt a válasz. A férfi felállt, és gyors léptekkel a konyhában termett, de tudta, hogy már elkésett.

– Ez olyan makacs, egyszerűen nem enged! – zsörtölődött Edit, mialatt újabb adag súrolóport öntött a tepsibe.

– Akkor segítek, rendben?

Az asszony figyelmen kívül hagyta a férfit, és folytatta sziszifuszi erőlködését.

– Edit, itt vagyok! Hahó!

– Jól van, akkor megpróbálhatnád felvakarni ezt a vacakot.

Lemondóan belecsapta a súrolószivacsot a tepsibe, az pedig toccsanva csúszott végig benne.

– Tied a lehetőség, drágám!

A férfi közelebb lépett, megcirógatta a nő nyakát, és a fülébe súgta:

– Szeretem, ha egészen enyém a lehetőség.

– Jaj, ne bolondozz! Kimegyek a kertbe, bezárom a kiskaput, és kirakom a szemetet. Holnap reggel viszik el.

Elindult a bejárati ajtó irányába, de útközben megtorpant, és hátrafordult:

– De ha annyira akarod, akkor ma este tied lehet a lehetőség.

József kajánul elmosolyodott és teljes erővel súrolni kezdte a tepsi fenekét. Mindig csodálta Editet, akinek a feje olyan volt, mint egy könyvtár polcai betűrendes útmutatókkal, és időrendi sorrenddel kiegészítve.

Kislányuk álmában ismét a kertjükben járt. A harangvirágok harmattól csillogtak, egy csapat gyűszűvirág pedig negédes énekkel csalogatta. Óvatosan továbblopakodott a nagy tölgy felé. A talpa alatt kanyargózó indák ismerősnek tetszettek, álmában is irtózott tőlük. – Kígyók, brrr! – Alig tett meg néhány métert, amikor langymeleg fuvallat csapott át a fák lombjain, és az arcának vágódott. Felpillantott. A napfény egy szivárványszínben úszó alak körvonalait rajzolta ki a tölgyfa alatt. Ruhát nem viselt, de a testéből előtörő ragyogás mégis felöltöztette. A forróság hullámokban hagyta el a jelenés bőrét, mégsem perzselte meg a lábánál a lóheréket.

Angéla kővé dermedt, és farkasszemet nézett az idegennel. A tücskök csaknem üvöltve ciripeltek. A kislány egy idő után – úgy gondolván, hogy vesztésre áll –, sarkon fordult és elfutott.

– Kérlek, várj, Angéla!  – szólította meg a tűzfátyolban lobogó alak.

A kislány a neve hallatán lassított, de lendületben maradt. Hátrafordulni nem mert.

– Angéla! – hallotta újból, és egy tüzes szellő megcsavarta a frufruját.

Felsikoltott, feltépte a veranda ajtaját, majd berontott. Furcsa érzés szorította össze a gyomrát, akár egy bilincs. Odabenn sötét volt, szinte letaglózta a csend. Az ablakba állított virágvázák árnyékai sunyin húzták meg magukat a holdfényben a bútorok lábánál. Megdördült az ég, pedig egyetlen felhőt sem lehetett látni.

– Angéla, bízz bennem, hisz ismersz! Ne félj!

– Nem! – sikította, és bevágta az ajtót.

A konyha felé iszkolt. Reszketett a félelemtől, mintha fázna, de megkönnyebbülten vette észre az édesanyját. Éppen főzött, és anélkül, hogy megfordult volna, tárgyilagosan ráparancsolt:

– Kislányom, Isten a kertben vár téged! Miért váratod? Azonnal menj vissza hozzá, megértetted?

Forogni kezdett vele a konyha.

– De anya! Anya!

– Azonnal! – rikoltott rá ellentmondást nem tűrően. – Kinn van a helyed. Az életedről van szó. Az életünkről van szó! – Hátrafordult, szeme szinte égett a dühtől.

– De… anya – suttogta, végül kihátrált a konyhából.

Az előszobai fogas fenyegetően magasodott fölé, és a meglazult járólapok is vészjóslóan koccantak össze a talpa alatt. Menj már, mire vársz! – susogta a felakasztott esőkabát. Minden életre kelt. Kiszaladt a kertbe, és lelkén elharapódzó pánikkal megindult a padon ülő alak felé. Csontszáraz fuvallat vágott a szemébe bele-belekapva a hajába is. Rettentően félt, de nem állt meg, s mikor már egészen közel ért az alakhoz, az ránézett.

– Te vagy Isten? Ismerlek én téged? Miért ilyen forró a tested? – árasztotta el kérdéseivel Angéla, és kitárta karját.

Az ismeretlen arca vakító izzásba jött, gyöngyházfényben pompázó árnyalatok jelentek meg rajta.

– Én vagyok az öröktől létező. Én vagyok a folyókon átívelő szivárvány, én vagyok a napsugár és a szél, ami átjárja világot. Én vagyok minden, ami volt, van és lesz. Sokféleképpen hívnak az emberek. A te nyelveden Istennek, Atyának, Teremtőnek vagy Örökkévalónak. Ezeket a neveket én adtam nektek magamról, de valójában egyik sem fejezi ki azt, aki vagyok. Ha pontosan meg tudnátok nevezni, már nem volnék az, aki vagyok.

A hang a tér minden pontjáról ugyanolyan erővel csendült fel. Angéla ajkából kiszaladt a vér: éretlensége ellenére minden mondat értelmét felfogta. A Mindentudó közelsége benne is világosságot gyújtott. Bólintott, ösztönösen tudta, hogy a szavak, amelyeket hallott, az örökkévalóság mélyéről jönnek. Egy olyan világból, ahol nincsen változás, és minden tökéletes. Lelke új erőre kapott. Átszellemülten toporgott a fénylő csoda előtt, és szomjas vándorként itta Isten jelenlétét. Feje fölött az ég karmazsinvörösre váltott.

– Te jól ismersz engem, igaz? – kérdezte hangosan a kislány, hogy túlharsogja azt a tompa morajlást, mely mindenhonnan feléjük szűrődött.

Mintha egy zsúfolt vásárcsarnokban ácsorogtak volna árukat mustráló vevők, és portékáikat harsányan kínáló árusok között.

– Igen. Én vagyok az is, aki a szíveket fürkészem. Egyszerre ismerlek csecsemőként, gyermekként, és öregasszonyként. Én vagyok az idők és a terek ura, én alkottam őket. Nincsen múltam, és nincs jövőm, az örök jelenben élek.

– Akkor te mindent tudsz?

Az idegen bólintott.

– Azt is tudod, mit akarok kérdezni?

– Igen.

– Kérdezhetek?

– Igen, kérdezni is fogsz.

A kislány szégyellősen felnevetett.

– Miért nem láttalak eddig soha? Pedig biztosan tudod, milyen sok gyermekláncfű-koszorút fontam nektek. Azt hittem, elviszitek.

– Nem láthat engem ember élve – dörögte a fénylény. – Megemésztené őket jelenlétem szentsége, és egyszerűen elégnének. De álmodban láthatsz. Én alkottam az álmokat is, hogy általuk beszélhessek az emberekhez. Angéla, ez az első találkozásunk, de nem az utolsó. Azt akarom, hogy megtudd: ki is vagy te valójában.

– Nem értem, kedves Isten… Ki vagyok? Inkább te vagy az, akit meg kéne ismernem.

– Ha igazán meg akarsz ismerni, előbb ismerd meg önmagad.

Angéla megrázta buksiját, de rá kellett jönnie, hogy a mennyei oktatás szöges ellentéte a földinek. A magyarázatok itt sokszor váratnak magukra, sőt megesik, hogy valakinek csak az örök csend a válasz.

Hirtelen áttetsző, tűzben lobogó szekér tűnt fel a távolban, mintha a fák koronájának irányából robogott volna elő. Hihetetlen sebességgel tette meg a köztük lévő távolságot, és magával ragadta a padról a színpompás alakot. A szekér elé befogott teremtmények ugyan lovakra emlékeztettek, mégsem azok voltak. Testüket fakó, aranyszínű felhő borította, hol eltűntek, hol megjelentek a gyeplő végén, nyomukban ragyogóan fehér gomolyfelhők dagadtak. Szürreális hangon zajongtak patáikkal, alattuk gyémánttá vált a talaj.

Angéla soha nem látott ehhez fogható hófehér, bolyhos függönyt, mely most elfedte előle ezt a természetfeletti színpadot. Tekintete elrévedt a messzeségben, és feltűnt neki, hogy a ragyogás nem szűnt meg. Kíváncsian járatta körbe szemét a számára ismerős helyen. Kezdeti szorongása enyhülni kezdett. Az öreg tölgyfa ezernyi levele és súlyos ágai a rajtuk pihenő széncinegékkel együtt áttetsző, fehér szövetből álltak. Érdeklődve megérintette az egyik falevélkét. Kerek vége és a lány mutatóujja egyszeriben összeolvadt. Visszarántotta a kezét, mintha megperzselték volna, de nem sokkal később újra próbálkozott. Az izgő-mozgó fényhangyáktól kellemesen bizsergett az ujja hegye, és a fény átterjedt a kézfejére is. Cifra energiabuborékok pattantak szét a körmén, vibrált a levegő ujjbegye körül. Eszébe jutott a fénylő alak: mintha az ő bőre is hasonló lett volna. A festői látvány megigézte, de a ragyogás egyre vakítóbban türemkedett át az ujjain. Megrémült, mert kezdett felhasadni a bőre, és vakuként mart bele a retinájába a csillogás. Ösztönösen a szeme elé kapta a kezét… és ekkor meghallotta édesanyja hangját.

– Angéla, Angéla, ébredj, drága kincsem! Hasadra süt a napocska!

Először csak résnyire nyitotta ki a szemét, és hunyorogva nézett fel. A reggeli napfény a bársonyfüggönyök között bekandikálva végigsimította homlokát, csakúgy, mint anyja tekintete. Tudta, hogy igaza volt édesapjának, amikor azt mondta, hogy Isten mindenben benne van: édesanya mosolyában legalábbis biztosan ott lakik.

– Gyere, kicsikém, kész a reggeli! Csináltam neked meleg kakaót, és a cirmos is utánad nyávog a konyhában.

– Képzeld, édesanya, Istenről álmodtam! Olyan jó volt, nála minden csupa ragyogás! – lelkendezett Angéla, és pupillája egészen tágra nyílt az izgalomtól.

– No, akkor majd elmeséled, de most öltözz!

A lány fürgén félredobta a takaróját, belecsusszant bézsszínű mamuszába, és mint egy kilőtt nyílvessző, a fürdőszoba felé rohant.

A kellemesen hűvös fürdőszobapadlót csiszolt márványlapok borították, porcelánfényű tükörként állva az évtizedek próbáit. Kézből kiszaladt éles ollók, kenőcsöstégelyek, vizes lavórok okozta sérülések tanúskodtak arról, hogy nem egy generáció mosdott és tisztult meg az elefántcsontszínű kőpadló fölött. Amikor a nyári naptól felhevült veranda elviselhetetlenül égette a talpát, a kislány előszeretettel rohant be ide enyhülést keresni. Most csend honolt a fürdőszobában, csak a víz cseppent el néha álmosan. Angéla hanyag mozdulattal lerúgta a mamuszát, és átadta magát a padló hűvösségének. A vécére ült, eltűnődött éjszakai álmán. Olyan könnyűnek és gondtalannak tűnt ez a reggel! Aztán a mosdókagylóhoz sietett, és felkiáltott:

– De szeretek gyerek lenni!

Szavára a konyha felől édesanyja hangja szűrődött be:

– Gyere, Angéla, már csak rád várunk!

Egy azonnal!-t üvöltött a csendbe, elzárta a vízcsapot, és a tükörbe pillantott. Megperdült a tengelye körül, és a fogason lógó törülközőhöz akart szaladni, de észrevette, hogy a falakon lévő csempék szivárványszínben játszanak. A ragyogás a háta mögül jött. A tükör felé fordult, és tátva maradt a szája: a lefolyóban örvénylő víz fénylett, színét visszaverte a tükör is. Varázslatosan, selymesen ragyogott, miközben a lefolyó körül rótta a köröket. A kislány megtörölte a szemét, pislogott néhányat, mire a dobhártyáján különös nyomást érzett. Mintha hullámozni kezdett volna a padló, az egyensúlyát is elvesztette egy pillanatra. Hirtelen minden mozgás lelassult, és hallotta a saját szívverését, mely tompa dobbanásaival szakította meg a csendet. Lélegzetet sem vett egészen sokáig, de úgy vélte, nincs szüksége levegőre. Le szerette volna fejteni ujjait a mosdókagylóról, mert azok makacsul ráfogtak a peremére, de nem engedelmeskedtek neki.

– Istenem, mi ez? – Nagyot dobbant a szíve. Apró szemében könny csillant és a tükörbe pillantott. Az álmában látott alak kontúrjai verődtek vissza az üvegen. Színjátszó arcán békés mosoly ült. Felsikoltott volna, de csupán egy hörgéssel vegyes nyögés szakadt fel a tüdejéből.

– Angélaaaa, mit csinálsz ennyi ideig? Lehúztad magad a vécén? – hallotta anyja türelmetlenkedését, de képtelen volt válaszolni.

Ajka elnehezült, és tehetetlenül csüngött a levegőben a karja is. Az égi arc szertefoszlott. Egy lökés volt csak a testén, egy villanó impulzus az idegpályáiban, amikor az erő zsibbasztó folyamként tért vissza tagjaiba. Az idő meglódult, és érezte, ahogy verejték csorog a lapockái között. Kezével villámgyorsan a lefolyóhoz kapott, és megtörölte a peremét, de csak egyszerű vízcseppeket látott az ujján.

– Ne menj el, kérlek! – kiáltotta teli torokkal a semmibe. – Igazán nem félek már tőled!

Megrázta magát: önfeledten kacagni kezdett. Boldogságban úszva törölte meg arcát a levendulaillatú törülközőben, majd a konyhába szaladt. Talpacskáit kéjes érzéssel csapkodta hozzá a járólapokhoz.

– Már megint mamusz nélkül! Fel fogsz… Ááá! – nyekkent meg a dorgálásban Edit, mert kislánya torpedóként találta hasba, hogy szőke fejét belefúrhassa süteményillatú kötényébe.

– Hó-ha-hó, kicsi bolondom, a végén még eltöröd valamid, meg engem. Olyan a fejed, mint egy bokszkesztyű. Te kis vadóc! Mit kiabáltál te a fürdőszobában?

– Ó, én csak a mennybe kiabáltam! – válaszolta parázsló büszkeséggel, és megölelte anyja derekát. – Szeretlek!

– Én is, Angélám. Hm, a mennybe? Értem… Hát, oda jó hangosan kell kiabálni, mert messze van!

– Néha egészen közel is jöhet, anya.

Angéla rápillantott a függönyre, amely titokzatosan meglebbent a huzatban, hogy egy pillanatra beengedte a reggeli napkorong arcát. A macska tétován körözött a székek között meg-megremegve és miákolva, talán ennivalót követelt gazdáitól. Végül feladta, és lekuporodott. Angéla édesapja a gáztűzhely csapjával foglalatoskodott, mert az újra beragadt, közben rálépett a macska farkára. Az méltatlankodva felnyávogott, és szélsebesen kereket oldott. Néhány perc múlva azonban visszajött. Miért is hagyná itt a nyugalom szigetét? Itt szabadon nyújtózkodhat, hízeleghet, dorombolhat és kunyerálhat. A cirmost azonban még valami más is nyugtalanította, valami, ami ott lebegett a levegőben Angéla álma óta. Az állat hosszan ásított, visszaballagott a székek mögé, és figyelt. Edit fonott kosárkába rakosgatta a frissen felvágott kenyérszeleteket, és az ablakhoz vitte a hófehér kendőt, amire a vágódeszkát rakta. Kenyérmorzsa-esővel öntözte meg az ablak alatti füvet, ahogyan kirázta.

József odapillantott.

– Ezért van itt ilyen sok hangya, drágám. Ne az ablak alá borítsd a morzsát, légy szíves!

– Nem szoktam, csak most. Tele van a csap mosatlannal – felelte, és arcára kiült a dac. – Te meg ne okoskodj mindig, tudom mit csinálok.

– Jól van, ne haragudj, de tényleg sok a hangya.

– Akkor szórjál ki hangyairtót, és ne az én idegeimet irtsad!

A férfi szomorúan felsóhajtott. – Házsártos az asszonyság. – A levegőt párássá tette a konyhában sülő almás rétes. Fahéjillat terjengett. Angéla leült kisszékére, de étvágya nem volt.

– Talán valami baj van, kicsim? Mondd el nyugodtan, ha bánt valami csúnya gondolat. Túl sokat rágódsz olyan dolgokon, amelyeknek az égvilágon semmi értelme nincsen – aggodalmaskodott az anyja.

– Csak az álom… de majd mindent elmondok neked. Megvajazol nekem egy fél kenyeret?

– Hogyne, drágám, akár kettőt is, mert fél szelettel nem hiszem, hogy kihúzod délig. Az álmaid meg ne nyugtalanítsanak, legtöbbször ezek csak bolondos összevisszaságok.

Angéla arca elfanyalodott.

– De ez valódi volt, anya, és Isten is valódi, nem mese!

– Persze, persze… Vajazzak neked két kenyeret?

Válasz nem érkezett. Angéla elmerült titokzatos álomvilágában. Edit nem is háborgatta tovább. Tudta, hogy vannak olyan pillanatok a gyermekek életében, amikor hagyni kell őket ábrándozni. Egyedül az aggasztotta, hogy Angéla életében egyre szaporodnak ezek az alkalmak. Józsefnek egyszer szóba hozott egy gyermekpszichológust, aki esetleg foglalkozna a lányukkal, de ő kinevette, és helyette Editet küldte volna „agyturkászhoz”. Elhessegette a gondolatait, és egyetlen vállrándítással megkent két kenyeret. A tűzhely felé fordult, próbálta elcsípni azt a legideálisabb pillanatot, amikor már ki lehetett venni a sütőből a jól átsült, de meg nem égett almás rétest. Megdörzsölte álmos szemét, és eltűnődött a távoli ködben úszó gyermekkorán. Pontosan úgy ült ott ő is, a reggeli sütés-főzés közepette, mint ahogyan most a kislánya. Emlékek törtek fel múltjából, régi idők örömei és félelmei. Olyan családban nőtt fel, melyre erősen hatott az akkori bigott, vallásos szellem. A szülei szinte minden gondolatáról tudtak és tudni akartak. Sikerült elfojtaniuk a lázadó ábrándjait, de megölni nem tudták őket. Máig sem értette a szüleit, és bár tisztelte őket, mégis örökre elment a kedve a templomoktól és a vallástól. Isten számára csak egy félresikerült egyházi karikatúra volt, akivel hatékonyan lehetett fenyegetni a rossz gyerekeket. Emlékezett a megtalált szerelmes levelére, melyet anyja olyan diadalittasan lobogtatva hozott be a szobájába, valamint a tehetetlen dühre, amikor az orra előtt szaggatta szét. Mintha a szívét tépték volna össze, és az életét vették volna el. Amikor erre gondolt, eleven tűzként izzott fel a harag a szívében, mely később keserűségbe hamvadt el. A felkavaró emlékektől zaklatottan betolta az áthevült tepsit, és rávágta a sütőajtót. Szemébe könnyek szöktek, de észrevétlenül elmorzsolta őket.

– Megbocsátottál azért a szüleidnek, amiért elűzték a szerelmedet? – szegezte neki a kérdést hirtelen Angéla.

Szélvész tarolt végig Edit lelkén. Hátrafordult. Angéla szeme most hideg volt, mint a harcosé, aki ellenségét álmában lepi meg pajzsok és fegyverek nélkül.

– Még nem, Angéla… De hogyan? Ez elképesztő, honnan tudod te ezt?! Apa mondta?

Hangja elcsuklott. A kukta élesen sípolni kezdett, amitől mindketten összerezzentek.

– Nem, mert ezt apa sem tudja, igaz?

– Nem – felelte Edit a megrökönyödéstől kővé válva, és József felé sandított.

– Tényleg nem tudtam, Edit. Fantasztikus, hogy Angéla honnan tud erről. A fene… nagyon szorul ez a gázcsap.

– Na jó, mesélj el nekem mindent az álmodról, Angéla! – pörgette fel az eseményeket dühösen az anyja. – Tudni akarom pontosan, hogy miről szólt, és azt is, mit mondott neked ez az „Isten”. Ki vele!

– Már nincs kedvem, különben is, bolondságnak hívtad.

Edit úgy érezte, hogy csapdába került, ahonnan már saját, szülői tekintélye sem volt képes őt kiráncigálni.

– Te játszol velem? – kérdezte a kislányt, és szeme megvillant.

– Nem.

– Akkor?

Angéla szégyenlősen elpirult, de tudta, hogy most megnyerte a játékot. „Megpofozni úgysem fognak, ha nem mondok semmit, meg apa úgyis megvéd!” A nő feldúltan az asztalhoz csapta a keze ügyében lévő törlőkendőt, és sértődötten kiviharzott a fürdőszobába. József csak a szeme sarkából követte a jelenetet.

– Hú, de paprikás lett az asszonyság! – szólt utána. – Te meg válaszolj, ha kérdeznek! – utasította a kislányát. – Legalább nekem mesélhetnél valamit az álmodról.

Angéla nem felelt, és ezek után ügyet sem vetett a környezetére. Egykedvűen majszolta az eléje tett kenyeret. Láblógatva ült a kisszékén, és tüntetően csámcsogott. Pár perc múlva Edit is visszatért, csendesen, mint aki alaposan kisírta magát. József a lányára nézett, tekintetében a kérés szeretetteli egyszerűsége úszott, mire Angéla elmosolyodott. Tudta, mit kell tennie.

– Bocsánat, édesanya! Akkor elmeséljem az álmomat?

– Mesélj csak, ha végre elszántad magad – válaszolta az anyja fátyolos hangon.

Egy teljesen kicserélt kislányt láttak maguk előtt, aki felvillanyozva csacsogott a sugárzó alakról, akinek olyan szelíd a tekintete, mint az édesapjának, és aki Isten mindent betöltő ragyogásáról áradozik. Gyermeki teste lázban égett. Szülei hosszú idő óta először látták így megnyílni a lányukat. Szinte idegennek érezték magukat a közelében. A gyerek csordultig megtelt valamilyen ismeretlen, mennyei energiával, láthatatlan erő áradt belőle, vékony hangocskája áthasította a teret, a levegő szinte sistergett. A cirmos mosókefeszerűen felborzolta a szőrét, elkeseredetten fújt, majd elszelelt. A tűzhely beragadt csapja a helyére pattant, és az asztal közepére felállított repedt cserépkorsó széthasadt. Tartalma, a rengeteg szárított Juliska-bab az asztalterítőre szóródott. Döbbent csend támadt. Csupán a konyhába tévedt darázs kétségbeesett zümmögése volt az egyetlen zaj, amit az ablaktábla ellen vívott, sikertelenül. Edit döbbenten gubbasztott a tűzhelynél. Mozdulni sem mert. József ránézett, de megijedt a felesége tekintetétől, mely olyan volt, mint aki kísértetet látott. Kényszeredetten felállt, hiszen tudta, hogy családfő lévén most mondania kellene valami bölcset és megnyugtatót. Ostoba kliséken kívül semmi nem jutott az eszébe, így hallgatott. Megsimította lánya homlokát, ami feltűnően forró volt. – Talán lázas! – gondolta. – Felfázhatott tegnap a sok üldögéléstől a gyepen.

– Vacak, régi cserépkorsó! – kiáltott fel Angéla, majd egy szeleburdi mosolyt dobott a szülei felé, és kiviharzott a verandára.

Megkísérelte elfogni a kifelé iszkoló macskát, de ennek csak az lett az eredménye, hogy kis híján felbukott benne.

– Többet kellene beszélgetnünk vele – törte meg végül József a csendet. Precíz mozdulatokkal összehúzogatta az abroszon szétszóródott babot, és egy rózsamintás tányérba öntötte. Edit is megpróbálta felfogni a körülötte történteket.

– Kitalálta a gondolatomat! – harsogta. – Ez szóról szóra igaz, úgy történt, ahogyan mondta, de a többit csak álmodta volna? Kiszínezte, hogy felhívja magára a figyelmet? Hihetetlen.

– Miért ne lenne igaz? – türelmetlenkedett József. – Nem láttad, mi történt? Ha csak kitaláció lenne, nem tudta volna ilyen beleéléssel elbeszélni. Főképp nem egy hatéves. És a cserépkorsó… szerinted a szél törte össze?

– Úgyis tele volt repedésekkel – ellenkezett Edit, de a szeme mosolygott.

József nagyot sóhajtott.

– Ha téged ez a magyarázat megnyugtat, Edit, akkor hidd csak ezt.

– Lehet, olyan vagyok, mint az ószövetségi Sára, Ábrahám felesége, aki kikacagta Istent, mert az idős korában ígért neki gyermeket. De az is olyan képtelenség volt. – Tovább motyogott magában valamit, de azt József nem értette. Szorosan átölelte a feleségét.

– Ne csüggedj, drágám. Tudom, hogy a józan ész ellent mond mindannak, ami ma történt, de ha mindig csak annak hinnénk, amit látunk… Egyébként ma reggelre eltűntek a fűről a gyermeklánc koszorúi. Tudod, amiket tegnap font. Széthordta volna a szomszéd kutya?

– Elvitted? Tudtam, hogy elviszed! – rikkantotta ugyanebben a pillanatban a kertben Angéla.

Mindketten kinéztek az ablakon, és látták, hogy a kislány karját az ég felé tartva örömtáncot jár. Egymásra meredtek. Tiszteletteljes csend következett, örökre megjegyezték a történteket, és Angéla hangját, mely mint különleges tömjén füstje lengte be ezt a reggelt. Az almás rétes elkészült, és a tűzhelyhez sem kellett többé hozzányúlni: valahogy nem ragadt be többé a csapja. Miután megebédeltek, elindultak egy kiadós délutáni sétára a közeli erdőben. A nyomukban összehajló faágak szelíden takarták el őket, az ágak sűrűjében felriadó fülesbagoly pedig hamarosan visszazuhant álmába. Erdő-mezőt a béke járta át, mert magába szívta egy különleges gyermek jelenlétének csodáját.

3.

Ldong Tsomót, aki Yilhungban érkezett meg ebbe a világba, a faluban mindenki csak Ma-gjosznak becézte. Nevét szilárd jelleméről kapta, melyek olyan erősen tartották elhatározásaiban, mint egy palota tetejét a benne nyújtózkodó oszlopok. Megingathatatlan volt egészen a konokság határáig. A vidék, ahol felnőtt, borókabokrokkal tarkított mezők ölelésében feküdt, és smaragdszínű abroszként borította be a dús fű. Szénakazlak és pipázó nomádok pettyezték be a dombokat, akik csendes egyszerűségben éltek itt, marhákat és birkákat tenyésztettek. Azt beszélték, hogy réges-régen egy király élt a környéken. Gesarnak hívták, angyalszép feleségét pedig Singdzsang Dugmónak, akiért bolondulásig rajongott. Amikor a királyi pár erre a vidékre lovagolt kíséretével, Singdzsang Dugmo úgy beleszeretett a tájba, hogy szó szerint ’beleesett’ a szíve. Így lett az elragadó hely neve Yilhung, vagyis Elesett szív.

Egy napon Yilhungban komor esőfelhők gyülekeztek az égen. Aznap halt meg Ma-gjosz édesanyja. A kisfiú nem értette, miért zokognak a szomszédok a léckerítéshez támaszkodva. – Anya csak lehunyta a szemét, pihen kicsit, hiszen öregszik. Minek ez a nagy hűhó? – gondolta, de együttérzésből ő is a többiekkel sírt. Estefelé megszűnt a jajgatás, amitől kissé megkönnyebbült. Kifejezetten bántotta ez a sok siránkozás, bár furcsállta, hogy az anyja ilyen sokáig alszik. A távoli hegyek ormánál futballpályányi hólegyezőket formázott a gyilkosan hideg szél, mintha zászlót akart volna vonni a legmagasabb csúcsokra is. Ma-gjosz félni kezdett, mert anya sehogyan sem akart felébredni. Szinte egész nap az ágyánál ült, és kihűlt arcát simogatta. A harmadik reggel sötétvörös lepedőruhában egy láma jelent meg náluk. Ma-gjoszt tapintatosan ölébe vette az apja, és elvégezték a szükséges szertartásokat.

– Anya nem ébred fel többet? – kérdezte apjától, és kezébe temette arcocskáját.

Az apja válaszul különös módon rázta meg a fejét. Szívszorítóan. Mintha ki akarta volna rázni a történteket belőle, és nem gondolni arra, ami ez után jön majd. Ettől jobban félt, mint az egyedülléttől. Amikor néhány szomszédjuk a tibeti hagyományoknak megfelelően elszállította a felesége holttestét egy harmincmérföldnyire elterülő sziklás helyre, térdre esett és zokogott.

– Az édesanyád égi temetésben részesül – mondta a fiának. Hosszan sírt, miután a szomszédok és a láma elmentek. Később Ma-gjosz megértette, hogy édesapja igazából a felesége testét sajnálta, amit a hegyen keselyűk és vadállatok hordanak majd szét. Pár napja még ölelgette ezt a törékeny testet. Ma-gjosz csak egy hét múlva sírt. Hiába simogatták, sírt mindenütt. Sírva tömött füvet kedvenc jakja szájába, sírva gereblyézett, és sírva játszott délutánonként házuk falán a bogarakkal. Estére annyira kifáradt, hogy ülve elaludt.

– Megtisztult – suttogta a nagyanyja, és erőlködve cipelte be gyapjútakarója alá a kisfiú ernyedt testét. Ma-gjosz felriadt egy pillanatra, de sietve összezárta a szemhéját, nehogy lábra állítsák. Éjjel bolondos álma volt: egy medvével kellett megküzdenie egy óriási darab jaksajtért, amin csodálkozott, mert szívből utálta. Az idősebb rokonai kőkemény kockákban szopogatták ezeket az apróra tördelt sajtdarabokat. Úgy vélte, hogy ettől hullhattak ki a fogaik. Puszta következtetések után jutott el ide: ha a száj büdös a sajt miatt, akkor a fogak valószínűleg úgy menekülnek el belőle, hogy kihullanak. Soha nem ette meg a jaksajtot. Ha valaki titkon a szájába csempészte, azonnal kiköpte.

Másnap délig ágyban maradt, de senki nem háborgatta. – Miért nem jönnek és visznek el anyához? – csodálkozott. – Már elég hosszú ideje alszom. – Csalódottan kászálódott ki dohos takarója alól, mely nemzedékeket óvott meg a tibeti fagyoktól. Esténként égetően hiányzott neki anyja melegsége, ezért összegömbölyödött, és elbújt a takarója alatt, nehogy valaki más adhasson neki jó éjt puszit. Nagymama gyakorta odakucorodott az ágya szélére, és lábfejére tette reszketeg kezét. Ma-gjosz nem mozdult, de a nagyi érintése fokozatosan betöltötte megtört lelkét.

– Nagyi – szólalt meg egyik este a koromsötétben –, anya miért aludt el?

– Ó, hát azt hiszem, sietnie kellett.

A takaró alatt nyugtalan mozgolódás kezdődött.

– Sietnie? Miért?

– Tudod, odaát, a másik világban van egy uralkodó, Dingtri a neve, és arról dönt, hogy ki milyen testben szülessen újjá. Van egy palotája, amelynek négy kertje van, minden kertben áll hét sztúpa. Ha minden sztúpa előtt egy éven át elmélkedik Buddháról édesanyád, akkor az uralkodó teljesíti egy kívánságát. Tehát huszonnyolc év kell ahhoz, hogy egy kívánsága teljesülhessen. Ezért sietett…

– És mit kíván majd, te tudod, nagyi?

– Igen.

Ma-gjosz előbújt a takarója alól. Tekintete szinte égette az öregasszony bőrét.

– Azt kéri majd az uralkodótól, hogy a gyermekedként születhessen újjá, és így veled lehet még hosszú ideig.

A kisfiú egy pillanatra elgondolkodott.

– Valóban ezt kérné majd, nagyi?

– Valóban, úgyhogy ne sírj többet! – suttogta, és megsimogatta Ma-gjosz arcát.

Lángoló igazgyöngyként kelt fel hajnalban a nap, keresztülpréselte magát az éles hegyoldalak között, és az égre pattant. Ma-gjosz édesapja öblös kurjantásokkal terelte ki a jakokat a legelőre, s azok egymásnak feszülő fekete zsákokként gyűrődtek ki a karámból. Álmosan dörzsölgette szemét Rabten is, a szomszéd kamasz fia, amikor Ma-gjosz apja egy kis zacskó campát{8} nyomott kezébe a pásztorkodásért cserébe. Mindig Rabten felügyelt az ő állataikra is, amíg az apja távol volt. Fülsértő hangot köhögött elő magából apja robogója, amikor beindította. A férfi felpattant rá, és a motor zúgásával együtt eltűnt. Ma-gjosz kettesben maradt a nagyival, aki napjának java részét leginkább fonalak sodrásával és imamalmának forgatásával töltötte. – Megint egy ugyanolyan nap  – ásított Ma-gjosz. Anya nélkül még a legkékebb ég is hamuszürkének tűnt. Napközben az elődei által elnyűtt, megsárgult borítójú legendás könyvecskéből olvasott újabb és újabb történeteket, délután a házfal napos oldala mellett kardozott. Édesapja büszke volt rá, mert már ötévesen folyékonyan írt és olvasott.

– Szerzetes lesz ebből a fiúból – mondogatta gyakran.

Ma-gjoszt azonban most nem kötötték le a királyok, szellemek és elrejtett kincsek krónikái. Felébredt szívében az elaludt fájdalom. Újra hiányzott az édesanyja. Magára öltötte prémkabátját, és az ajtófélfa mellett szunnyadó nagyanyja előtt elosonva a távoli sziklák felé vette az irányt. Jól tudta, hogy ez meg van tiltva számára, de régóta vonzotta a messzeség. Keserűségében arra gondolt: hátha anyját is meglátja.

Mindig félelmetes helynek vélte a sziklákat. Azt mesélték, tele van szellemekkel és kígyókkal, bár eddig ő egyet sem látott, akárhányszor sétált el oda az apjával. Szaporodtak nyomai a ház és a hegyoldal közötti homokos talajban, végül csak egy hosszú csík látszott benne fekete ponttal a végén. Megrándította a vállát. – Rabtennek van mire vigyáznia.

Bátran felmászott az első szikladarabra, magabiztosan vetette meg lábbelije talpát a jég repesztette hasadékokban és a jéghideg kőhöz simulva kúszott az ég felé. Apró kavicsok pattantak le nyomában. Fürgén váltogatta a fogásokat, ahogyan az apjától tanulta. Végre a ház nagyságú szikla tetejére ért, és diadalittasan tekintett körbe a tájon, melyen mintha egy óriás hajigált volna szerteszét hatalmas köveket.

– Nincs ebben semmi ijesztő – mormogta.

Legalább a hegy lábáig szeretett volna eljutni, hogy otthon nagyanyja szörnyülködő arcába nevethessen, amikor az megtudja, hol járt. Óvatosan leereszkedett a szikla feléig, majd egy alkalmas helyen leugrott. Sajnos elszámította magát, mert a talaj mélyebben volt, mint gondolta Földet érés után kettőt-hármat bucskázott, még a könyökét is lehorzsolta. Fájdalmasan felszisszent. Távolabb egy szirti sas körözött az égen, egészen közel repült a földhöz, mintha valamit észrevett volna. A kisfiú izgalomba jött. Talán valamilyen apró állatot néz, de az is lehet, hogy egy kígyót.

Megrészegült az örömtől, és átküzdötte magát a következő rideg sziklatömbön is. Nem vette le a szemét a sasról. Átszellemülten követte az égen úszó aranybarna keresztet. Minden kúszó-mászó és üreglakó állat megtanulta fiatal korában, hogy a kereszt árnyékának a nyomában a halál jár.

Ekkor hirtelen valami megmozdult a távolban. Először úgy tűnt, mintha egy száraz bokrot dobálna ide-oda a szél. De nem, a bokornak lába volt, és a fakó, elszáradt levelek helyett egy hópárduc foltjai rezdültek meg koszosfehér bundáján. Egyenesen feléje közeledett, nyújtott, ruganyos ugrásokkal vetette magát szikláról sziklára. A távolság dermesztően fogyott közöttük. A nagymacska ráérősen ugrotta át az utolsó sziklákat, melyek még elválasztották a fiútól, mint aki biztos abban, hogy ma is könnyű reggelije lesz. – Akkor őt nézte a sas – villant át Ma-gjoszon, de a párduc ekkor már a szomszédos szikláról vicsorgott rá. – Meg akar ölni ez a dög.

– Apa! – sikította el magát, mintha reménykedne, hogy iderepülhetne hozzá és megmentheti.

A párduc megmerevedett a váratlan sikítástól, majd morogva megindult felé. Ma-gjosz hátán felállt a szőr. Felpillantott az égre, és a napba vágó sas árnyéka végigsuhant az arcán. Elkeseredettségét düh váltotta fel. – De én nem akarok meghalni! – Az agyában, egészen mélyen, egy lökést érzett, talán egy tűszúrás volt, vagy egy ér pattant el benne? Szeme sötéten megvillant, s pimasz bátorság szállta meg.

A párduc izmai megfeszültek, az utolsó halálos ugrására készült, de megtorpant. Vicsorogva nézte végig, ahogyan Ma-gjoszt leugrik a szikláról, felkap egy jókora kavicsot, és mesteri pontossággal a szeme közé vágja. A fiú karja önállósította magát, izmai acélkeménnyé váltak. Újabb köveket ragadott. Jégesőként záporoztak a meghökkent ragadozóra a kegyetlenül fájdalmas, csonttörő dobások. Meghökkenve vetette le magát a szikláról a fiú irányába, de ekkor egy kődarab ismét eltalálta a koponyáját. Fájdalmasan felhördült, de még mindig nem hitte el, hogy egy ember porontya le tudja győzni őt, a hegyek királyát. Tágra nyitott szájjal nekirontott a kisfiúnak. Ma-gjosz démonikus kacaja volt a legutolsó hang, amit a hegyek királya életében még hallott. Az öklömnyi kavicsot szorongató pici kézfej emberfeletti erővel sújtott le a párducra. A vadállatnak nem volt ideje elugrani a csapás elől, zsákként dőlt el, és egy perc múlva vértócsában úszott a földön. Ma-gjosz végig üvöltött, hátborzongató arcot vágva. Felsőruháját leszaggatta magáról, és letérdelt a vérben ázó bundáshoz. Megragadta a párduc fejét, beleharapott a nyakába. Élvezettel szakította ki a bársonyos bundát, és meleg húsába mélyesztette a fogát. Ismét felnézett az égre: a sas most közvetlenül fölötte körözött.

– Én vagyok az uralkodó! – ordította. Öklét a magasba emelte, majd ájultan nyúlt el a földön.

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.hu

{1} A szó jelentése: lobogó (tibeti). Itt egy olyan cilinder alakú, rézből kivert jelképet jelent, melyet a tibeti kolostorok tetején helyeznek el – a tető négy sarkán egyet-egyet. Győzelmi lobogónak is nevezik.

{2} A buddhizmust gyakorló hívek gyülekezete vagy közössége.

{3} Az az igazság/törvény, amelyre Buddha ráébredt, és aztán tanított is. A Dharma rendszerint nemcsak Buddha mondásaira utal, hanem az ezekre alapozó későbbi iskolák tanításaira is.

{4} Tibeti buddhista vallási-teológiai tisztséget jelölő cím.

{5} A dzsembé Nyugat-Afrika, azon belül is a mande népek tradicionális ütőhangszere, ám mára már egész Nyugat-Afrikában megtalálhatjuk. Eredete a mandinka népcsoport kovácsaihoz, a numukhoz köthető.

{6} buddhista szerzetes

{7} Szabálylista (a vinaja része), amely a buddhista szerzetesek (bhikkhuk) és apácák (bhikkhunik) magaviseletét szabályozza. (szanszkrit)

{8} Jellegzetes tibeti étel, pirított árpaliszt, és sós, vajas tea keveréke.