Copyright © Carrie Cooper, 2016

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2016

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Barna Gergely

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2016

www.alomgyar.com

ISBN: 978-615-5692-06-2

1. fejezet

A vasárnap kora reggeli forgalom messze elmaradt a szokásostól. Csak néhány autó poroszkált a célja felé a máskor még hétvégén is nyüzsgő belvárosi utcákon, a járdák pedig üresen olvadtak bele a hajnali fényben úszó aszfaltrengetegbe. Boston némán és békésen készült az aznapi nemzeti ünnepre. Az emberek egy része vidékre utazott, hogy messze kerüljön a városban tartott rendezvények zajától, a többiek pedig még vagy az igazak álmát aludták, vagy otthon élvezték a nyugodt ébredés békés pillanatait.

Lili Green egyik csoportba sem tartozott, ezen a reggelen is a munkahelyére igyekezett. De most ezt sem bánta. Élvezte a néptelen utcák szokatlan csendjét és a felkelő nap sugarainak kellemes melegét.

Ez a nap különleges volt. Az új arcát mutató város hangulata csak fokozta benne ezt az érzést. El sem akarta hinni, hogy végre tényleg belevág a nagy kalandba. A több hónapos szervezés alatt nemegyszer tűnt úgy, hogy az álom csak álom marad. Nemcsak saját bizonytalanságával és félelmeivel kellett megbirkóznia, hanem a környezete negatív reakcióival is. Családja féltette, főnöke kirúgással fenyegette, legjobb barátnője pedig azt hitte, elment az esze. Hiszen milyen eszetlen ötlet huszonnégy évesen, lány létére, egyedül belevágni egy több hónapos világjáró utazásba, ráadásul apró városkákat, eldugott falvakat bebarangolni, távol a civilizációtól.

Mindezek ellenére az aznapra szóló repülőjegy már otthon várta az összekészített csomagjaival együtt. Ehhez képest mit számít, hogy vasárnap van, és be kell mennie dolgozni! Megígérte, és természetesnek is tartotta, hogy minden dolgát lezárja az utazás előtt, ami nem volt olyan egyszerű, mert jószándékú főnöke még előző nap is elárasztotta újabb és újabb „halaszthatatlan” feladatokkal. De már ezen sem izgatta magát, és azon sem, hogy emiatt egész éjjel egy szemhunyásnyit sem aludt. Az izgatottságtól valószínűleg amúgy sem tudott volna. Csak az járt a fejében, hogy késő este már London felé fog repülni, és visszavonhatatlanul belevág a nagy utazásba.

Az irodaház üresen kongott, csak egy biztonsági őr volt Lilin kívül az épületben, aki a lány megérkezésekor visszamorgott köszönéséből ítélve nem lelkesedett azért, hogy aznap neki kellett szolgálatba állnia. Sőt, mintha Lili feltűnő vidámságától még morcosabbra görbült volna a szája.

Tengernyi dolga ellenére Lili megszavazott magának egy rövid ebédszünetet. A belváros utcáit délutánra ünnepi díszbe öltöztette a lüktető, színes embertömeg, amely vidáman hömpölygött a különféle programok helyszínei között. A levegő beszélgetés és nevetgélés hangjaival telt meg, az ételstandok felől pedig finom illatok áradtak.

Lili lassan küzdötte át magát a sokaságon, és bár máskor kifejezetten irritálta a lökdösődő tömeg, most inkább magával ragadta az ünnepi hangulat. Ahogy a különleges, üres, hajnali utcák, úgy a mostani, ugyancsak nem szokványos városkép is teljesen összhangban volt a benne lévő érzésekkel.

Jókedvét csak tovább növelte, hogy sikerült asztalt kapnia a törzshelyén. Az apró bisztróban máskor még ebédidőben is csak kevesen tartózkodtak, most azonban tömve volt vendégekkel, és Lili is csak az ismerős pincérnek köszönhetően tudott leülni. Szürke hétköznapokon éppen azért szeretett ide járni, mert biztos lehetett abban, hogy itt békés körülmények között tudja felkészíteni magát a munkaidejének maradék, nem kevésbé fárasztó óráira. Ám most sem a zsúfolt étterem, sem az előtte álló temérdek feladat nem tudta kedvét szegni.

Az ablak előtt elhaladó embereket figyelte. Minden olyan vibráló volt, olyan színpompás, zajos és élettel teli! Annyira más, mint az ő mindennapjai! A saját életében nem látott semmi izgalmasat, semmi különlegeset.

Nem állíthatta, hogy rajong a fordító és tolmács munkájáért a könyvkiadónál, tudta, hogy nem ez élete állása. Néha ugyan kapott egy-egy kihívást jelentő, izgalmas anyagot, amit le kellett fordítania, vagy olykor tolmácsolhatott pár érdekfeszítő témáról szóló előadáson, de a munkaideje nagy részében leginkább csak száraz, hivatalos iratokkal bajlódott.

Amikor a diploma megszerzése után megkeresték ezzel az állással, úgy érezte, visszautasíthatatlan ajánlatot kapott. Pontosabban a szülei gondolták így. Tulajdonképpen ő is azon a véleményen volt, hogy frissdiplomásként egy ilyen neves cégnél elhelyezkedni különleges lehetőség.

Az irodai munka, a monoton hétköznapok észrevétlenül olvasztották bele a megszokások és rutinok fásult világába. Reggel elment az irodába, végezte a dolgát, késő este pedig hullafáradtan ájult be az ágyba. És másnap minden kezdődött elölről. Barátaival is egyre ritkábban találkozott, mert vagy messzebb sodorta őket az élet, vagy ők is a saját mókuskereküket taposták.

Úgy érezte, teljesen belesüppedt a mindennapok egyhangúságába. Még ebbe az étterembe is mindig ugyanazon az útvonalon jött, hiszen az volt a legrövidebb.

– Szia! – szakította félbe az elmélkedését a pincér. – Ma melyik fogás lesz a befutó? A saláta vagy a spagetti?

Jó ég! Még ebédelni is ilyen unalmasan és kiszámíthatóan szoktam? – döbbent meg Lili. Elhatározta, hogy itt az ideje ezen is változtatni.

– Azt hiszem, ma inkább választok valami mást – jelentette ki határozottan, és az étlap felé nyúlt.

– Nocsak? Te is ünnepelsz? – mosolygott rá a fiú.

– Ahogy mondod! Megünneplem, hogy ma végre kibújok a csigaházamból és kilépek a szürkületi zónából. Gondolod, hogy egy steak elég kalandos választás?

– Igazi kihívás! – nevetett fel jóízűen a pincér.

Az irodába vezető visszaúton nem a szokásos utcákat választotta. Jókedvűen kerülgette az embereket, és csak az járt a fejében, hogy ez a mai nap mennyire más, mint a többi. Nem volt semmi szándékosság abban, hogy épp aznapra foglalta le a repülőjegyét, most mégis a sors különleges jelének érezte, hogy így alakult. Mintha minden a közelgő utazásának változást hozó előszelét hordozná magában.

Néhány órával később az egész élete fenekestül felfordult, csak épp nem úgy, ahogyan azt eredetileg tervezte.

Csupán egy működő fénymásolót keresett, amikor belépett az egyik irodába. Azt hitte, hogy este fél hétkor a biztonsági őrön és rajta kívül egy lélek sincs az épületben. Persze ha a főnöke nem küldött volna e-mailen még az utolsó pillanatban is egy közel ötvenoldalnyi fordítást, már ő is otthon készülődhetne a régen várt utazásra. De nem így történt. És természetesen az az átkozott másológép is a legjobbkor adta meg magát. Biztos neki is vasárnap volt.

Felment a 28. emeleti igazgatói irodákhoz, hátha az ottani gépek nem sztrájkolnak. Benyitott az egyik sötét szobába, és automatikusan a villanykapcsolóhoz nyúlt. Az első pillanatban még maga sem fogta fel, hogy mit lát. Éppen elnézést akart kérni az ablaknál térdelő, a hirtelen fénytől hunyorogva rámeredő férfitól, hogy megzavarta a ki tudja, miben, amikor felfogta: a férfi egy puska előtt görnyed.

Minden a másodperc töredéke alatt zajlott le. Lili ösztönösen kihátrált a folyosóra, közben az ismeretlen pisztolyt rántott. A folyosó túl hosszúnak és túl egyenesnek tűnt, ezért Lili, hirtelen ötlettől vezérelve, az iroda melletti kis fali mélyedésbe húzódott. A szerencse mellé szegődött: amint támadója kilépett a folyosóra, a huzattól egy közeli ajtó nagy dörrenéssel becsapódott. A férfi azonnal a zaj felé rohant, kezében a pisztoly, gyilkolásra hangolva. Lili óvatosan kikukucskált rejtekéből, és látva az üres folyosót, az ellenkező irányban lévő liftekhez rohant. Legnagyobb megkönnyebbülésére még mindig ott állt az a felvonó, amivel feljött. Miközben azon imádkozott, hogy záródjanak már össze a csigalassúsággal mozgó ajtók, a szűkülő résen át meglátta a feléje szaladó férfit. Gyűlölettől és haragtól izzó tekintete lebénította. Ekkor az ajtók becsukódtak, és a felvonó elindult lefelé.

Eszeveszetten kalapált a szíve, a fülében harsogva dübörgött a vére a rémülettől. Fel sem fogta, mi történik körülötte. Csak egy dologban volt biztos: minél hamarabb el kell hagynia az épületet.

Türelmetlenül várta, hogy végre megérkezzen a parkolószintre, ahol a céges autója állt. Ritkán használta, mert jóval könnyebb volt a zsúfolt városban busszal és metróval közlekedni, mint autóval toporogni a csúcsforgalomban, de azért a kulcsot mindig magánál tartotta, hátha szüksége lesz rá. Abban a pillanatban pedig egyértelműen úgy vélte, hogy szükség van rá, mert azzal lehet a leggyorsabban elillanni az irodaházból.

Vagy lehet, hogy meg kéne keresnie a biztonsági őrt? Ezt az ötletet azonban hamar elvetette: az étterembe menet feltűnt neki, hogy a férfi a szokásos őrjárat helyett kint ácsorgott az épület előtt, és a sokaságot nézte, visszaérve az ebédjéről pedig már sehol sem látta.

Azt remélte, ha végre leér, már minden rendben lesz. Ám a lift biztonságos belsejéből a félhomályba burkolózó parkoló már nem is tűnt annyira jó ötletnek. Tudta, hogy nincs ideje, de képtelen volt rászánni magát, hogy kilépjen a fényben úszó dobozból.

Latolgatását a lépcsőház felől jövő zaj szakította félbe. Kivágódó ajtó, majd erőteljes léptek gyors kopogása visszhangzott az autók között. Lili, amennyire csak tudott, a lift falához tapadt, és most már legszívesebben lekapcsolta volna azt az átkozott „fényszórót” a feje felett. De miért is tehetetlenkedek itt? Hiszen egy liftben vagyok, és szinte az orrommal megnyomhatnám a gombokat… – futott át a fejében. Óvatosan nyomta be a földszint jelét a panelen, mintha a finom mozdulattal is lehalkíthatná a becsukódó ajtó hangját.

Mielőtt kilépett az előtérbe, még felküldte a felvonót a 28. emeletre, majd egy fotelt tolt a lépcsőház ajtaja elé, a háttámlát a kilincs alá illesztve. Talán ezzel is nyer pár másodpercet. Soha nem érezte még ilyen hosszúnak az utat a bejárati ajtóig, úgy tűnt, sosem éri el. Mielőtt szétnyílt az ajtó két szárnya, és beleolvadhatott volna az ünneplő tömeg sűrűjébe, még hallott egy lövést, majd a fotel lábának csikorgását a fényesre csiszolt járólapon.

2. fejezet

John Fuller és Zachary Simon ügynök rutinosan haladt át a reptéri ellenőrzéseken. Az elmúlt időszakban a megbízásuk miatt többször voltak úton. Az USA különböző államain kívül Európában és Dél-Amerikában is megfordultak. Álcájuk, útlevelük tökéletes volt, most is teljesen átlagos, elfoglalt üzletemberként álltak a sorban, és türelmesen várták, hogy átvizsgálják a papírjaikat.

Zac volt az ész a párosban. Az ő feladata volt a technikai háttérmunkák elvégzése, a lehetséges vagy épp szükséges lépések elemzése és biztosítása.

John volt az erő, aki meglépte a lépéseket. A sztori szerint ő volt a főnök. Illett is hozzá ez a szerep. Nem igazán szerette a pepecs munkát, az unalmas tervezést, elemzést. A tettek embere volt. Sosem félt kockára tenni akár az életét is egy akció sikeréért, és persze elvárta érte az elismerést. Merész és eredményes ügynökként tartották számon, aki előtt ígéretes jövő áll. Sokáig szépen ívelt a karrierje felfelé, ám egy tragédiával végződő akció majdnem a felfüggesztéséhez vezetett. Bátyja, aki szintén az FBI-nál dolgozott, halálos lövést kapott. John majd beleőrült a gyászba, és a fejét akarta venni az elkövetőnek. Megszállottként vetette bele magát az ügybe, nem válogatott az eszközökben. Egy ideig még szemet hunyt a vezetőség a kisebb, törvénybe ütköző lépésein, de amikor már a komoly bűncselekményektől sem riadt vissza a cél elérése érdekében, elvették tőle az ügyet. Ám ez sem állította meg az ámokfutását, és végül, amikor már nemcsak saját, de mások életét is gondolkodás nélkül kockára tette, felfüggesztették, és döntés elé állították: vagy észhez tér, végleg leáll a nyomozással, és hagyja, hogy az üggyel foglalkozó nyomozók végezzék a munkájukat, vagy elbúcsúzhat a karrierjétől, a szabad élettől, és börtönben végzi.

Az előbbi lehetőséget választotta. Nehezére esett, de belátta, hogy túl messzire ment, és nem tud reálisan gondolkozni az esettel kapcsolatban. Egy ideig csak kisebb feladatokat kapott, aztán amikor látták, hogy ígéretéhez híven ismét minden probléma és főleg minden törvénytelenség és túlkapás nélkül dolgozik, visszaszerezte a belé vetett bizalmat.

A mostani megbízás ennek ékes bizonyítéka volt. John pedig mindent elkövetett, hogy megfeleljen az elvárásoknak. Arról persze mélyen hallgatott, hogy titokban azóta is folytatta a bátyja gyilkosa utáni nyomozást, és szabad óráit csak az ügy felgöngyölítésének szentelte. Megszállottsága fikarcnyit sem csökkent.

A két ügynökre most is igen hosszú út várt, de cseppet sem bánták, hiszen ha minden jól megy, akkor ez lesz az utolsó utazásuk, és végre eljutnak ahhoz az emberhez, akinek elfogásáért olyan régóta dolgoztak. Beépített ügynökként az elmúlt tíz hónapot azzal töltötték, hogy beolvadjanak az alvilágba, és mint drog- és fegyverkereskedők nevet szerezzenek maguknak. Kemény, aprólékos és veszélyes munka volt, de meghozta gyümölcsét: kilátásba került egy óriási üzlet az egyik legnagyobb és leghírhedtebb bűnözővel. Több hónapos terepmunka, és még hosszabb háttérmunka eredményeként lehetőségük nyílt arra, hogy olyan közel kerüljenek a Görögnek nevezett maffiavezérhez, ami eddig még egy ügynöknek sem sikerült. Mint lehetséges ügyfelek, az egyik kedvelt bázisaként ismert szigetre tartottak. Ugyan még messze voltak attól, hogy a kartell fejének letartóztatását ünnepeljék, de ha sikerül a „lehetséges”-ből „biztos” ügyféllé válni, akkor elég közel juthatnak ahhoz, hogy bizonyítékokat gyűjtsenek ellene, és végre végérvényesen eltávolítsák az alvilág éléről.

A repülőút nyugalmasan, mondhatni unalmasan telt. Az egyetlen dolog, ami Johnt némileg felpezsdítette, az a csodás testű barna gyönyörűség volt, aki a mellette lévő sorban ült. A lány jóval az utolsó felszálló után érkezett, és kipirult arcából, kapkodó légzéséből egyértelműen látszott: igencsak futnia kellett, hogy elérje a gépet. John és a többi férfi utas is pislogás nélkül kísérte tekintetével a lányt a helyéig. Végül az ügynökök melletti üres sorban helyezkedett el, az ablak mellett. John annyira belefeledkezett a formás idomok látványába, hogy csak akkor vette észre, hogy már túllépett az illendőség határán, amikor a domborulatok tulajdonosa látványosan összefonta a karját a melle előtt. Mosollyal próbálta kiengesztelni, de a nő szeme még mindig szikrákat szórt, majd bármely további kommunikáció lehetőségét is elvetve, szinte egész testével az ablak felé fordult, a város fényeibe temetkezve.

John egy cseppet sem érezte magát kellemetlenül amiatt, hogy rajtakapták, csak azt sajnálta, hogy mennyivel szórakoztatóbban telhetett volna az út a csinos barna társaságában. Így azonban, jobb elfoglaltsága nem lévén, feltette a fülhallgatóját, és elmerült kedvenc zenéje hallgatásában.

3. fejezet

Mégis, mi a fene ütött belé?! Hogy követhetett el ekkora hibát? Hogy felejthette el bezárni az ajtót? Azt meg végképp nem akarta elhinni, hogy az a kis fruska meglépett előle. Mire végre bejutott az előtérbe, a lány már eltűnt a tömegben. El sem hitte, hogy ez vele megtörténhet. Szinte remegett az idegességtől, legszívesebben ordított volna dühében. De hamar összeszedte magát, hiszen még be kellett fejeznie azt, amiért idejött. Visszament a 28. emeleti irodába, és miután gondosan bezárta az ajtót, ismét elhelyezkedett a távcsöves puska mögött. Nem hagyhatja, hogy még egyszer bármi kizökkentse, nem idegeskedhet, nem remeghet a keze! Akármennyire is szerette volna a tömegre irányítani a fegyverét, hogy megkeresse a lányt, tudta, hogy nem teheti. Felesleges esélytelen dolgokra pazarolni az időt. Ugyanúgy reménytelen lenne megtalálni, mint korábban, ha utánaszalad az utcára. Most csak a célpontjára koncentrálhat, a lánnyal majd később foglalkozik. Úgysincs hová menekülni előle.

De újra elöntötte a méreg, amikor meglátta, hogy a kergetőzés miatt a célpont már felállt attól az asztaltól, aminél eredetileg örök álomba kellett volna szenderednie, és pillanatokon belül kisétál a látószögéből. Nem volt sok ideje, gyorsan kellett cselekednie. Tovább nehezítette a helyzetet, hogy az asztaltól felállt többi ember, köztük a megrendelője is, ott nyüzsgött körülötte, elállva ezzel a lövedék útját.

Bár szerette a tiszta, pontos munkát, sosem okozott gondot számára, ha olykor a cél érdekében kívülállókat is meg kellett ölnie. Inkább csak az zavarta ilyenkor, hogy a hírnevén esik csorba, hiszen mindig is a tökéletességre törekedett, és megrendelői is ezért fizették meg olyan busásan.

Nem hibázhat. A célkereszt közepén lévő férfit szinte teljesen eltakarták a körülötte állók, de amikor már csak pár lépésre volt az ajtótól, nem várhatott tovább. Az eddig készenlétben várakozó mutatóujja határozottan húzta hátra a ravaszt. Érezte, ahogy a golyó kilövésekor keletkezett erőtől a fegyver megrúgja a vállát. Szerette ezt az érzést. Mintha ilyenkor a puska ereje egybeolvadt volna az övével, és annak tudatában, hogy ez a két erő együtt éppen most olt ki egy életet, istennek érezte magát.

A szemét még mindig a látcsövön tartva figyelte a felfordulást. A földön két ember feküdt, a célpont és egy ismeretlen nő.

– Feladat teljesítve! – mondta ki hangosan, majd gyors és rutinos mozdulatokkal nekilátott, hogy eltüntesse a nyomait.

Nem sokkal később kapta a hívást, hogy a célpont életben van. Bár csak pár milliméterrel tévesztette el a szívét, de az orvosoknak végül sikerült megmenteni az életét. Ekkora hibát még sosem követett el! Az az átkozott nő! Ő tehet az egészről. De megkeserüli, hogy belerondított a munkájába!

Kiadta a megfelelő utasításokat. Már megvolt a terv a célpont végleges kiiktatására, és mindent előkészített, hogy minél előbb kézre kerítse a lányt, aki miatt nemcsak életében először elhibázott egy lövést, de aki azonosítani is tudja. Ez pedig külön-külön is felért nála egy halálos ítélettel.

4. fejezet

Lili végre a repülőn ült. Nem sokon múlt, hogy lekésse, a kapuk bezárása előtti utolsó pillanatban érkezett. Utált késni, és dühítették azok, akik nem tudnak pontosan érkezni, éppen ezért különösen kellemetlenül érezte magát, amikor a széksorok között végighaladva minden szem rászegeződött. Tudta, mit gondolna ilyen esetben, és ettől nem érezte jobban magát. Szeretett volna minél előbb az üléséhez érni, hogy végre kikerüljön a figyelő tekintetek gyűrűjéből. Hangulatát tovább rontotta a mellette lévő sorban ülő faragatlan tuskó, aki olyan szemérmetlenül bámulta a melleit, hogy csupán akkor emelte fel bamba tekintetét az arcára, amikor tüntetőleg összefonta maga előtt a karját, eltakarva ezzel a férfi által preferált látképet.

Elfoglalta a helyét, és igyekezett megfeledkezni a külvilágról, amikor váratlanul megszólalt a telefonja. Annyira meglepte a hirtelen felzendülő ismerős csengetés, hogy automatikusan nyomta be rajta a gombot, majd a füléhez emelte a készüléket.

– Halló! Itt Lili Green – szólt bele.

– Üdvözlöm, Miss Green! Elnézést a késői zavarásért. Macdonald kapitány vagyok, és arról a rendőrkapitányságról telefonálok, ahol a ma este folyamán feljelentést kívánt tenni. Azért keresem, mert haladéktalanul be kéne fáradnia kihallgatásra a rendőrkapitányságra a mai támadás miatt. Az ittlétekor felvett adatok alapján már kerestük a lakásán, de nem találtuk otthon. Bizonyos események miatt mindenképpen beszélnünk kell önnel, amilyen hamar csak lehet. Ha nem tud idefáradni, mondja meg, hol tartózkodik, és majd mi felkeressük.

– És mik azok a bizonyos események? Mégis, mi történt?

– Telefonon nem adhatok felvilágosítást az ügyről, de biztosíthatom, hogy valóban halaszthatatlan.

– Sajnálom, de ma este, sőt egy jó ideig nem fogok tudni bemenni a rendőrségre. Elutazom, és csak két hónap múlva érkezem vissza.

– Mindenképpen beszélnünk kell magával még az elutazása előtt!

– Pár órája voltam a rendőrségen, hogy feljelentést tegyek, de majd egy óra várakozás után el kellett indulnom. – Épp meg szerette volna kérdezni, hogy mitől lett ilyen halaszthatatlan az ügy, de a felé közelítő stewardess rosszalló tekintete eltántorította a kérdezősködéstől.

– Ne haragudjon, de le kell tennem, mert már a repülőgépen vagyok…

– Várjon még egy pillanatot! – kérte a telefonáló izgatott hangon. – Ugye a Gordon Irodaházban történt az eset?

– Igen – érkezett a válasz.

– Hány órakor?

– Este fél hét körül.

– Jól tudom, hogy látta a támadóját?

– Igen, láttam a férfit.

– És esetleg elég közel volt hozzá ahhoz, hogy leírást tudjon adni róla?

Lili szeme előtt azonnal megjelent a felé rohanó férfi rémisztő arca. És a tekintete! Soha nem fogja elfelejteni! Csak az emlékétől is összerezzent a félelemtől.

– Igen, pontosan le tudom írni, hogyan nézett ki.

A stewardess ekkor érkezett oda, és udvarias mosolyt erőltetve az arcára, arra kérte, hogy azonnal kapcsolja ki a telefonját.

– Sajnálom, de le kell tennem, mert indul a gép.

– Kérem! Várjon még egy percet! Nagyon fontos lenne…!

– Megtenné, hogy kikapcsolja? – szólt rá a légikísérő erélyesebben, de még mindig azzal a természetellenes mosollyal az arcán.

– Elnézést, de most már tényleg le kell tennem, mert a végén még meglincselnek. Ígérem, hogy amint lehet, visszahívom! Viszonthallásra!

Azzal a telefonáló tiltakozása ellenére letette a telefont, és a még mindig mereven vigyorgó nő felé fordulva látványos mozdulattal kikapcsolta a készüléket.

Lili próbált minél kényelmesebben elhelyezkedni az ülésen. Jópár órás repülőút várt rá. Hátradőlt, és az ablakon át figyelte, ahogy a város éjszakai fényei távolodnak, majd beleolvadnak a sötétségbe.

Végre úton volt! Várt rá a régóta tervezett két hónapos szabadság! Minden igyekezetével próbálta átadni magát az utazás örömének, de sehogy sem tudta az elmúlt óra eseményeit kiverni a fejéből. Abba a gondolatba kapaszkodott, hogy a nyaralással maga mögött hagyhatja a szörnyű menekülést is. Ez az érzés azonban a telefonhívástól egy szempillantás alatt szertefoszlott, és a rémálom emléke máris elborította a repülőgép utasterét, mindent más megvilágításba helyezve. Vajon mi történhetett, ami miatt azonnal, még ilyen későn is ki akarták hallgatni? Eddig is nyilvánvaló volt számára, hogy a fegyveres nem agyaggalambokra vadászott, és őt sem azért kergette végig az egész épületen, hogy beszélgethessenek egy jót.

Egyértelmű, hogy a fegyverest megzavarta valamiben, amikor rányitott. És ahhoz sem kellett agysebésznek lenni, hogy kitalálja, mire készülhetett a gubbasztó férfi egy üres, sötét iroda ablakában, puskával felszerelkezve. A felismerés pedig megrémítette. Lehet, hogy miután ő elmenekült, visszament, és befejezte azt, amit eredetileg is tervezett? Nem, az nem lehet, mert akkor már a média tele lenne a hírrel.

De akkor mi történhetett azóta, hogy pár órája eljött a rendőrségről? Hiszen akkor még senkit nem érdekelt az őt ért támadás! Igazán nem mondhatják, hogy nem volt türelmes, mert majd egyórányi várakozás után adta csak fel, hogy megossza a rend őreivel, hogy megtámadták, és hogy egy fegyveres férfi mászkál a munkahelyén. A személyes adatait rögzítették, illetve azt, hogy miért kíván feljelentést tenni, de amint belefogott a mesélésbe, a vele foglalkozó nyomozót elhívták, és nem is látta többé. Lili kitartóan várakozott, figyelte a körülötte lévő zűrzavart, ami semmivel sem volt kisebb, mint kint, az ünneplőkkel teli utcákon. Aztán nem tudott tovább várni, így is alig érte el az esti járatot.

Még jó, hogy sosem hagy semmit az utolsó pillanatra, és egy-két dolog kivételével már előző nap összepakolt. A jegyet is már hónapokkal korábban lefoglalta, a nagy utazásra pedig már legalább tizenöt éves kora óta készült. Épp itt volt az ideje, hogy meg is valósítsa az álmát. Számtalan hely volt, ahová el akart jutni!

Mióta az eszét tudta, érdekelték más országok, kultúrák, szokások, nyelvek. Kislányként meg volt győződve arról, hogy ha mindent megtud a körülötte lévő világról, akkor belőle is olyan szupernő lehet, amilyeneket a filmekben látott. Hiszen a tévében szereplő nők akármilyen országba kerülve feltalálták magukat: beszélték a nyelvet, ismerték a helyi szokásokat, és bármely pontján a világnak ráleltek a legeldugottabb kis zugokra is. Úgy gondolta, hogyha ő is rendelkezni fog mindezzel a tudással, belőle is olyan csodaszép, tökéletes alakú és elismert felnőtt lesz, mint példaképei a képernyőn.

A valóság azonban hamar kiábrándította gyermeki álmából. Rá kellett döbbennie, hogy a könyvek, térképek bújása és megszállott tudásvágya egyáltalán nem hatottak varázslatosan testi fejlődésére, és az ismereteinek bővülése sem hozta meg számára a vágyott megbecsülést és szeretetet. Sőt, kiemelkedő tanulmányi eredményei és a tudás iránti lelkesedése az iskolai hierarchia peremére tolta, a stréber kategóriába. Sokáig irigykedve figyelte a körberajongott lányok apró és kiváltságos csoportját. Nem értette, miért nem tartozhat közéjük.

A középiskola már jóval kellemesebb élményeket tartogatott a számára. A gyermeki álmokat hátrahagyva és az önismeret útján elindulva már nem akart a közkedveltek és kivételezettek csoportjába tartozni. Megtalálta a saját baráti körét, azokat, akikkel önmaga lehetett, akiket kivételesnek tartott, és akik között ő maga is különlegesnek érezhette magát.

Az idő múlásával, miután az utolsó álombuborék is szétpukkadt, elfogadta, hogy sosem lesz olyan tökéletes, mint a szupermodellek, de nem bánta. Hazudott volna, ha azt állítja, hogy ő nem vágyott hosszú combokra és XS-es méretre, de tulajdonképpen nem volt elégedetlen magával, a szüleitől öröklött génekkel. Nem magas, de arányos termetével, izmosan formás alakjával, hosszú barna hajával, szépen ívelt ajkaival és mandulavágású, hatalmas barna szemével könnyen felkeltette az ellenkező nem figyelmét.

Bár nem volt tisztában vele, de a legvonzóbbá mégis az tette, ahogy a saját nőiességét megélte és kezelte. Nem hagyta, hogy a természetellenes elvárások és a gyári tökéletesség iránti igény maga alá gyűrje. Ha már nem válhatott káprázatos szuperhőssé, mindent megtett azért, hogy meglévő adottságait a legelőnyösebb módon hangsúlyozza és formában tartsa. Annak ellenére, hogy voltak napok, amikor a világ legszürkébb kisegerét is színesebbnek érezte magánál, mindig adott a külsejére, és igyekezett – gyermekkori példaképeihez híven – a legtöbbet kihozni magából. Ez pedig nem abban nyilvánult meg, hogy a bevásárláshoz is tonnányi festéket kent az arcára, hanem abban, hogy a tiszta egyszerűséget és az ápoltságot olyan természetességgel töltötte meg nőiességével, hogy az a legcsillogóbb, legfeltűnőbb sminknél is átütőbb volt.

Gyermekkori lelkesedése a kultúrák iránt egy fikarcnyit sem csökkent. Órákat töltött az interneten a különleges, varázslatos helyek keresésével és megismerésével. Az egyetemen kulturális antropológiát és nyelveket tanult. Öt nyelven beszélt anyanyelvi szinten, és még négyen megértette magát.

Aztán elkezdett dolgozni a kiadónál, és fel sem tűnt neki, mennyire beszűkült az élete, amíg egy napon azon nem kapta magát, hogy a munka közti szünetekben távoli, meseszép tájak képei között barangol az interneten. Majd a böngészésből céltudatos keresgélés lett. Újra fellobbant benne a gyermekkori tűz, és csak arra vágyott, hogy ne csupán a könyvekben, filmeken és képeken csodálhassa a varázslatos tájakat, hanem saját maga érezze, tapasztalja, ízlelje, érintse az ott látottakat, olvasottakat. Nem érdekelte sem a főnöke bosszúsága és kirúgással való fenyegetőzése, sem a szülei aggodalma, elhatározta, hogy igenis megvalósítja régóta dédelgetett álmát.

Most pedig itt ül a repülőn, és ahelyett, hogy örömében majd kiugrana a bőréből, csak az elmúlt óra eseményei zakatolnak a fejében. Elhatározta, hogy nem hagyja elrontani a nyaralását. Hiszen már egy másik ország, sőt egy másik kontinens felé halad. Csak a rá váró csodás élményekre akart koncentrálni, és erőlködve igyekezett a vágyott helyeket a szeme elé képzelni. Tíz perccel később már az álmok világában barangolta be az egzotikus vidékeket. Nem sejtette, hogy tervezett utazásához jó ideig ennél közelebb biztos, hogy nem kerül.

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.hu