Copyright © Papp Csilla

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Barna Gergely

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2015

www.alomgyar.com

ISBN: 978-615-5692-07-9

1. fejezet

OLIVÉR

Sóbálvánnyá merevedve álltam a pult mellett, és a külvilág megszűnt létezni. A telefonomat szorongatva folyamatosan nyomtam rá újra és újra az utolsó hívott számra… Hanna… Üdvözlöm. Joó Hanna vagyok. Jelenleg nem vagyok elérhető. Kérem, hagyjon üzenetet.

A fenébe is! Ez nem történhet meg! Az nem lehet, hogy az a Hanna, akit én ismerek, összetörve feküdjön az út szélén. NEM LEHET!

Oké! Nyugalmat kell erőltetnem magamra, mert anélkül nem tudok értelmesen gondolkodni. Akkor vegyük sorra:

A citromsárga autó nagy valószínűséggel Hannáé. Ezt ki kell derítenem, lehet, hogy más is járhatott azon az útszakaszon ezzel az istenverte bohóckocsival. Esztertől, Hanna barátnőjétől nem akartam megkérdezni, mert Réka miatt így is ki van borulva. Réka állapota rám is rossz hatással volt, mert tudtam, hogy Hannának milyen fontos személy az életében. Tamást kellett hívnom. Talán ő tud segíteni, hisz Hanna mégiscsak az ő munkatársa, hátha tudja, hogy hol járnak a céges autóik. Első csörgésre felvette a telefont:

– Olivér?

– Tamás, hány citromsárga autótok van? – tettem fel a kérdést sietve.

– Három. Miért? Kéne neked is? – viccelődött a tőle megszokott stílusban.

– Dehogy. Csak láttam a híradóban egy balesetet az M3-ason, és úgy néz ki, hogy egy ilyen VW Beetle szorult egy kamion alá. Hanna épp Pest felé tart. Aggódom!

Tamás hangja ritkán vált komolyra. Ez azon pillanatok egyike volt.

– Várj, itt vagyok az irodában. Kingaaa! – kiabált az asszisztensének. – Kinél vannak az autók?

Nem hallottam az asszisztens csaj válaszát, így Tamás megismételte:

– Az egyik autó itt parkol az iroda alatti mélygarázsban, a másikkal meg Soma indult el egy tárgyalásra… Mikor, Kinga? – üvöltötte Tamás, majd miután választ kapott, azonnal továbbította. – Nagyjából fél órája.

– Merrefelé? – ekkor még bizakodtam.

– A II. kerületbe – válaszolta Tamás lemondóan.

– A francba! A francba! – ismételgettem, nem törődve a kollégákkal, akik értetlenül bámultak rám.

– Olivér, nyugi! – próbált Tamás kapcsolatot teremteni velem. De semmit nem tudtam mondani neki. – Na, nézzük optimistán, mi történhetett: Hanna az, aki balesetet szenvedett, de ez még nem jelenti azt, hogy nagy baja történt… – ekkor közbevágtam:

– Te nem láttad a képeket a tv-ben, és a telefont sem veszi fel! Ki van kapcsolva! Érted?

– Ne a legrosszabbra gondolj! – torkolt le Tamás, és folytatta. – Elképzelhető, hogy lemerült.

– Jah… – feleltem lemondóan, de egy szemernyi kétségem sem volt afelől, hogy Hanna bajban van! Éreztem! Ugyanakkor valahol mélyen ott motoszkált bennem egy kósza gondolat, hogy nekünk van még egymással dolgunk. Ebbe kapaszkodtam. Ennél több kell nekünk! A sötét gondolatok árnyékából előbújó remény erőt adott. Tamás lelkesítése is sokat jelentett. Hisz ő folyamatosan beszélt hozzám. Kizárólag szófoszlányok jutottak el az agyamig. – Van egy haverom a rendőrségen… ha megtudom… Olivér, itt vagy?

– Igen – végül is igen, itt vagyok.

– Akkor hívlak! Te meg a mentőszolgálatosokat hívd! – adta ki az utasítást, majd bontotta a vonalat.

Valóban őket kell hívnom. A szobámba nem akartam visszamenni, mert nem tudtam, hogy Réka népes kísérőtábora vajon hány fővel képviselteti magát nálam, így Dénes irodája felé vettem az irányt. Közben hívtam telefonon, hogy jöjjön oda azonnal. Vészhelyzetben mindig Dénes az, akihez fordulhatok. Ő nemcsak a kórház, hanem a társaságunk pszichológusa is. Nagyjából egyszerre értünk az ajtó elé. Látta rajtam, hogy valami nagyon nincs rendben, és azonnal faggatni kezdett. Nagy vonalakban elmondtam az utóbbi tíz percben történteket, ami akár az egész életemet megváltoztathatja, de Dénes is ugyanazzal biztatott: ne a legrosszabbra gondoljak.

– Emlékszel még Kovács Katira? – kérdezte Dénes. Ki ne emlékezne Kovács Katira, a táncdalfesztiválok hősére, mindenki kovácskatijára? Hogy jön ez ide? Dénes, gondolom, érzékelte az értetlenségemet, ezért felvilágosított, hogy az egyetemről kellene emlékeznem egy csajra, aki a mentőszolgálat vezetőhelyettese lett. Na, arra a Kovács Katira speciel nem emlékszem!

– Felhívom, és kérek tőle információt! – döntötte el a válaszom nélkül, és már kereste is a számát, közben mellékesen megjegyezte: – A férje volt nálam a múltkor, komoly stresszkezelési gondjai vannak. – Szinte azonnal felvette, így Dénes máris rátért az információ mielőbbi begyűjtésére. Nagyjából elhadarta azt, amit tőlem megtudott.

Egy örökkévalóságig tartó csend következett, kértem Dénest, hogy hangosítsa ki a telefont. A csaj két percig tartó feszült hallgatás után tájékoztatott bennünket:

– Elég sok sérült van, eddig 12 fő biztosan, egy nő meghalt… – Kiment a lábamból az erő, Dénes azonnal észrevette, hogy megkapaszkodtam a hozzám legközelebb eső szék karfájában, és feltette a bennem is megfogalmazódott kérdést:

– Hány éves a nő?

– 65, a fiával utazott. A férfi… – sorolta Kati, de engem a részletek nem érdekeltek, csak az, hogy az az egy halott nem az én Hannám. Megkönnyebbültem, hiába tudom orvosként, hogy sokkal, de sokkal rosszabb dolgok is történhetnek egy baleset során az emberrel, mint a halál. Dénes helyettem is észnél volt, és amíg én hálát rebegtem az égieknek, addig ő értelmes kérdéseket tett fel.

– Kati, bennünket az érdekel, hogy hová szállítják a sérülteket, illetve hogy van-e közöttük egy Joó Hanna nevű 25 éves lány…

– Tudod, hogy nem adhatok ki ilyen jellegű információkat – hárított Kati, de ez csak a protokollszöveg volt, mert kihallatszott a klaviatúra kattogása, ahogy valamit keresett a gépen.

– Nézem, hogy ki van a helyszínen… Oké. Huh, őt fel tudom hívni. Amint van infóm, visszaszólok – nyugtatott meg bennünket „Kovácskati”. Dénes nem hagyta magát lerázni, még egy utolsó megerősítésként kihangsúlyozta, hogy ez neki nagyon-nagyon fontos.

Szótlanul álltunk az irodája közepén. Dénes leült a számítógépe elé, és bekapcsolta. Én meg mint egy idióta, egyedül álltam továbbra is.

– Ülj már le! – szólt rám erélyesen.

Az agyammal ugyan felfogtam az utasítását, teljesítettem is, de tudtam, hogy nagyon távol állok a normális emberi kommunikációtól. A zsigereimben éreztem a félelmet. Azt a dermesztő aggodalmat, amit még az ellenségeinknek sem kívánunk. Hanna. Hanna. Magamban mantráztam a nevét. Nem szabad elveszítenem. Éreztem, hogy olyan erős szállal kötődöm hozzá, ami elszakíthatatlan. Nem vagyok az a lelkizős, romantikus alkat, soha nem agyaltam azon, hogy ki lesz a lelki társam, még odáig sem jutottam el, hogy ki fog nekem gyereket szülni. A Judittal való házasságom tönkremenetelét is mintha kívülről néztem volna végig, meg az azóta megélt kapcsolataimban is inkább csak statiszta voltam. Most először, Hanna mellett éreztem, hogy ízig-vérig benne vagyok ebben. Apám szavai jutottak újra eszembe:

„Akit neked rendel az ég, az egyszer csak ott lesz. Az csak jön, majd ott marad. Akkor már tudni fogod.” Én mindent elhittem apámnak. Tudom, hogy Hanna az, aki csak úgy váratlanul betoppant az életembe, csak jött! Hát akkor most egyetlen dolga van, de az rohadtul fontos: hogy maradjon! Hanna. Hanna. Maradj velem!

Dénes telefonja megcsörrent.

– Kata! – szólt bele, és azonnal kihangosította, így mindketten hallhattuk a híreket.

– Jól ismerem a srácot, aki kinn van a helyszínen. Beszéltem is vele. Van egy fiatal lány, akinek a nevét nem tudta megmondani, mert az autója a kamion alá szorult, és a lány kirepült. Nincs nála semmilyen irat. Barna hajú, huszonpár éves lehet, és nagyon sok vért vesztett, mert a szélvédő üvege felhasította a karját. Sokkos állapotban van, stabilizálják, és indulnak vele a kórházba.

– El tudod intézni, hogy ide hozzák be? – kérdezte Dénes.

– Megpróbálom. Sok sérült van, szóval szelektálni kell – felelte Kati, mintha valami árukészlet elosztásáról csevegnénk.

– Kati, kérlek, tegyél meg mindent, hogy a lány hozzánk érkezzen!

– Rendben. Mindent megteszek – felelte Kati segítőkészen. – Azonnal jelzem, amint van valami konkrétum.

Ekkor, végszóra, Tamás hívta a mobilomat. Bele sem szóltam, Tamás már hadarta is:

– Olivér, Hanna az. Ellenőriztettem a rendszámot. Egy köcsög kamionos okozta a balesetet, Hanna kirepült a szélvédőn.

– Tudom – feleltem. Tamásnak elakadt a szava.

Csak tartottuk a telefont, de egyikünk sem mondott semmit. Ekkor Dénes kapott egy üzenetet. Felém fordította a kijelzőt, és láttam, hogy Kata küldte: „Elindultak hozzátok!” Megkönnyebbültem. Úgy éreztem, mindegy, hogy Hanna milyen állapotban van, magam mellett kell tudnom. Tamásnak gépiesen elmondtam, amit mi megtudtunk ez alatt a rövidke idő alatt, és elköszöntem tőle.

Tanácstalanul bámultam magam elé. Mi lesz most? Vajon milyen állapotban fogom viszontlátni? Miért történt ez? Ezer és ezer hasonló kérdés villódzott az agyamban. Dénes érezhette, hogy az összeomlás határán vagyok, de kivárt, merre billen a mérleg. Úgy nézhettem ki, mint amikor egy számítógép új programjának installálását figyelem bambán. Látom, hogy csinál valamit a gép, de elképzelésem sincs, mi lesz a folyamat vége. Azt meg, hogy közben mi és hogyan – egyáltalán hol? – történik, sosem értettem. Arra jutottam, hogy ennél most jobb helyzetben vagyok. Amint ideér a mentő, tudni fogom, mit kell tennem. Ez nekem hazai pálya, és ez a gondolat megnyugtatott. Éreztem, hogy lassacskán visszatérek önmagamhoz, és a feladatra koncentrálva képes vagyok az optimista hozzáállásra. Hanna él! Él, mert élnie kell! Épp ide tart. Ebben a szar helyzetben a lehető legjobban alakulnak a dolgok.

– Lemegyek a traumára – mondtam Dénesnek, aki mintha megkönnyebbült volna, hogy nem a pszichiátriára készülök.

– Én meg megnézem Rékát.

Egyszerre álltunk fel és indultunk az ajtó felé. Dénes nem mondott semmit, csak megszorította a vállamat. Szótlanul ballagtunk a lifthez. Dénest megállította a kolléganője, és biccentett, hogy menjek nyugodtan. Egyedül szálltam be a liftbe. Megnyomtam a földszint gombot, és számoltam a másodperceket, mikor záródik be végre az ajtó. Egy örökkévalóságnak tűnt az út. Felerősödtek az érzékeim, mint amikor egy-egy fontos műtétet végzek. A műtétek alatt mindig hallom vágáskor a bőr hasadásának hangját és a fémeszközök súrlódását a tálcán. A maszk alatti levegővételből megállapítom, melyik kollégának milyen hangulata van. Olyan ez, mint a filmekben, amikor hangeffektekkel érzékeltetik az esemény fontosságát. A liftben a fém és fém közötti súrlódó hangot véltem hallani, ahogyan a mértani pontossággal illesztett kalitka csúszik lefelé az aknában, hogy engem mielőbb levigyen oda, ahol valami ismeretlen helyzet vár. Mélységes nyugalom szállt meg. Nem lesz semmi baj. Eddig még soha nem hagyott cserben egyetlen megérzésem sem. Annak idején, amikor a legnehezebb vizsgákra vagy szigorlatokra készültem, mindig eljött az a pillanat, amikor megéreztem, ami után tudtam, hogy sikerülni fog-e. Onnantól kezdve elszállt minden félelmem. Most is ezt éreztem, a kocka el van vetve…

2. fejezet

HANNA

Iszonyú fájdalom járta át a testemet, ahogyan visszataláltam önmagamhoz. Kicsit el is bizonytalanodtam: vajon jól döntöttem? Mennyivel egyszerűbb lett volna a másik oldalon maradni, abban az euforikus boldogságban Péterrel és a mesébe illő ragyogással. Ehelyett egy mentős erőteljes szorítását éreztem a karomon, ahogy a vérzést próbálta nyomókötéssel elállítani. Feljajdultam, amikor megpróbálta megmozdítani a vállamat. A fenébe is, hát kellett ez nekem? A mentős nagyon megörült, hogy valamiféle hangot produkáltam, és azonnal megpróbált velem kommunikálni:

– Hallja, amit mondok? – kérdezte.

– Hallom – akartam mondani, de artikulálatlan hang jött ki belőlem.

– Oké! Ne erőlködjön. Balesete volt, és hamarosan beszállítjuk a kórházba.

Kórház – Olivér – Olivér – Szerelem – Kórház – Olivér – Boldogság… hát ezek a gondolatok sorakoztak a fejemben. Beszélni változatlanul nem tudtam. Lehet, hogy „eltört” a hangszálam? Most már soha többé nem szólalhatok meg… Rettenetes! Mármint nekem. Próbáltam a szememet kinyitni, de nem sikerült. Még meg is vakultam! Villant be ez a borzalmas kép. Ha még meg is bénultam, akkor Pétert kinyírom, amint legközelebb találkozunk! Erről nem volt szó! Elcseszett visszatérés. Ha ki tudtam volna nyitni a szememet, most újra becsuknám, és visszarepíteném magam a pár perccel ezelőtti állapotba, amikor még vonzó és szellemes halott voltam. Péter persze ekkor már sehol nem volt. Hiába jártam odaát, még mindig azt képzeltem, hogy láblógatva ücsörög egy felhőn, és mosolyogva nézi, mit összekínlódok itt. Közben a mentősök párbeszédére lettem figyelmes.

– Sokkos állapotban van, de reagál. – Te is abban lennél, ha kirepültél volna a szélvédőn, apukám! – mondtam volna legszívesebben.

– Most szólt Kovács Kati, hogy a Budai Klinikára vigyük.

Kovács Kati? Az tuti, hogy alaposan bevertem a fejemet! Naná, hogy egy anyám korabeli sláger szövege kúszott be a megbomlott agysejtjeim közé. „Ha legközelebb látlak, már nem figyelek rád. Nem fordulok utánad, megyek csak tovább. Ha nem vagy, úgy se jó, itt vagy, úgy se jó, akkor miért legyen? Egyszer már illene rendbe hoznom az életem. Ha legközelebb látnál, neked se lesz vidám. Ha rosszabb lesz a vártnál, nem az én hibám…”

Drága Olivér! Jól bevásároltál velem. Nem elég, hogy az első randink előtt megpróbált összetörni a volt pasim, most egy kamion zúzott majdnem halálra. Talán figyelnem kellene a jelekre. Vagy talán neked, Olivér… én képtelen vagyok még gondolatban is elszakadni tőled! Az egyik mentős rendíthetetlenül próbálkozott a beszélgetéssel:

– Hölgyem, ha hallja, amit mondok, szorítsa meg a kezem. – Minden erőmet beleadtam, hogy a kevésbé fájós kezemet aktivizáljam, mert éreztem, hogy azt tartja a tenyerében. Sikerült!

– Nagyszerű! – őszinte örömet véltem kihallani a hangjából.

– Most feltesszük a hordágyra, és indul a kórházba. A kollégám elkíséri.

Az egészségügy válságos helyzete ide vagy oda, ennél figyelmesebb, kedvesebb mentősök nem is érkezhettek volna a helyszínre. Olyan hálás voltam. Kinyitottam a szemem, és egy kedves arcú, körszakállas orvos mosolygott rám.

– Meg tudja mondani a nevét? – derült fel a másik mentős arca.

– Haaannnna… – nyögtem ki nagy erőfeszítések árán, miközben mindkét létfontosságú szervem viszonylagos épségéért hálát adtam a sorsnak, sem vak, sem néma nem lettem.

– Jó, Hanna. Nagyon jó! – biztatott az orvos.

– Igen – feleltem, és mondtam volna, hogy igen, ez a nevem. Joó Hanna, de gombóc nőtt a torkomban, képtelen voltam a további kommunikációra. Ép szemeimből jókora könnycseppek gördültek ki.

– Semmi baj! A klinikán jó kezekben lesz! – nyugtatott meg, és én el is hittem, hisz tudtam, hogy Olivér ott van, és előbb-utóbb biztosan megtudja, hogy bevittek, és meggyógyít, és élünk boldogan, amíg meg nem halunk!

Ekkor már a mentőben feküdtem, és az oxigénmaszkkal a fejemen bódult állapotban szőttem a terveket a féktelen boldogságról Olivérrel.

A kórházi ágyon ébredtem. Körbenéztem, és láttam, hogy egyedül vagyok egy szobában. A filmekben ilyenkor mindig ott a főhős szerelme, és az ágyra dőlve, kócosan várja az ébredést. Nyilván az élet nem egy film. Én sem vagyok színésznő, aki szolid sminkkel jól mutat a kórházi ágyon. Biztos voltam benne, hogy borzalmasan nézek ki, és hogy azonnal kérnem kell egy tükröt. Végignéztem magamon. A bal karom gipszben volt. A másik kezemmel felemeltem a lepedőt, ami takaróként szolgált ebben a melegben. Ekkor láttam meg, hogy infúzió van bevezetve a karomba. Rettegek a tűtől, ezt meg beépítették ide! Azonnal elkezdett fájni az ép karom, jobban, mint a törött. Annyira zavart a tű, hogy még az igénytelen kórházi hálóing miatt sem bosszankodtam, ami rajtam volt, és épp csak eltakart. Folytattam a mustrát. A lábaim épek, leszámítva azt az egy-két kötést, ragasztást, amit láttam rajta. Biztosan az üvegszilánk okozta a sérüléseket – gondoltam. Megmozgattam a bokámat, és megnyugtatott a tudat, hogy nem bénultam le. Megvan mindenem, a kezem, a lábam, az ujjaim, csak a melltartóm hiányzott. De az nagyon! Vajon ki vette le rólam? Ekkor még nem szexuális töltettel fogalmazódott meg bennem ez a kardinális kérdés, mert örültem, hogy viszonylag épségben vagyok, csak az egészséges kíváncsiság hajtott. Amikor felfogtam az állapotomat, megkönnyebbültem. Ennél sokkal rosszabbnak láttam a helyzetemet korábban, amikor a testemet elhagyva figyeltem az eseményeket. Végigfuttattam magamban a baleset minden olyan percét, amiről emléket találtam a gondolataim között. Megállapítottam, hogy halálközeli élményem volt. Jártam ott, ahonnan kevesek térnek vissza. Ha nem lennék túl egy hónapokig tartó túlvilági kapcsolaton Péterrel, biztosan lesokkolna a tudat, hogy találkoztam vele, de így, hogy folyamatosan az életem része volt, nem ért meglepetésként, hogy segített nekem a döntésben. Mindig is ez jellemezte a kapcsolatunkat. Én tanácstalan voltam, ő segített nekem. Most is ez történt. Kissé nehézkesen értettem meg a dolgokat, de végül csak felfogtam, hogy válaszút előtt állok. Ragozhatnám itt színes körmondatokkal, hogy miért jöttem vissza, de semmi nem lenne hiteles. Egyetlen dolog volt biztos: odaátról is Olivért akartam. Bevallom, megfordult a fejemben, hogy Pétertől megkérdezem, hogy vajon Olivér meddig tartózkodik még a Földön, mert, ha rövid ideig, akkor esetleg megvárom odaát, de Péter rosszalló tekintete visszariasztott még a kérdés feltevésének ötletétől is, így hamar beláttam, hogy ha Olivérrel akarok lenni, akkor itt a helyem. Elementáris erővel csapódtam vissza a testembe. A baleset összes fájdalma azonnal valósággá vált. Még nagyon közeli az élmény, így egyelőre csak barátkozom a gondolattal, hogy felfogjam, mi is történt. Vajon Péter beteljesítette a feladatát, és ennyi? Nem látom többé? Ez egy reális forgatókönyv lenne, bár oly sok irreális esemény zajlott mostanság körülöttem, hogy reméltem, ez sem a papírforma szerint történik majd. De ezzel ráérek holnap foglalkozni. – Scarlett O’Hara visszatért velem a földi létbe. Ez megnyugtató. Ekkor még elhittem, hogy onnan folytathatom, ahol abbahagytam.

Újra magamhoz tértem. Most sincs itt senki. Hát milyen kórház ez? Elvesztettem az időérzékemet. Vajon mennyit aludtam? Újra leleltároztam a testrészeimet, bár halványan derengett, mintha ezen már túl lennék. A nővérhívó zsinórja után nyújtóztam, és ettől a mozdulattól egyszerre kezdett fájni mindenem. Mintha a gomb megnyomásával az összes érzéstelenítő elhagyta volna a sejtjeimet. Nem is tudtam megállapítani, hol fáj a legjobban. A kezem, a lábam, a fejem. Még az oldalam is sajgott. Pár másodperc múlva anya és apa lépett be a kórterembe. Mi a fene? Hát mennyit aludtam? Anyám kisírt szemmel lépett az ágyhoz:

– Kislányom! – Mindig is szerettem beteg lenni, mert ilyenkor olyan kedves volt velem.

– Anya… apa – így beszélgettünk mi hárman. Apám átjött az ágy túloldalára, és az ép kezemet simította végig. Olyan meghitt volt ez a mozdulat, hogy elérzékenyültem. Az én kőszikla apám tekintetéből gyengédség áradt. Még a könnyem is kicsordult. Anya erre hangosan felzokogott. Apa figyelme azonnal elterelődött rólam.

– Ne a gyerek előtt! – szólt rá erélyesen, mintha hatéves lennék.

Azért olyan nagy baj nem történt, hogy anyám elsirasson. Vagy igen? Örültem a szüleimnek, de végre szerettem volna egy orvostól megtudni, mi történt velem azóta…

Az érkezésem a kórházba teljesen kimaradt. Lélekben készültem a nagy pillanatra, amikor Olivér a karjaiba vesz és berohan velem a műtőbe. Nem rémlik semmi ilyesmi. Valaki elmondhatná, mi történt. Mintha Olivér meghallotta volna a segélykiáltásomat, varázsütésre ott termett. Megdobbant a szívem, amikor megláttam fehér köpenyben. Mosolyogni próbáltam. Mindjárt bemutatom a szüleimnek a barátomat! – már fogalmaztam magamban az első mondatot, amikor Olivér megszólalt:

– Jó napot kívánok! Dr. Varga Olivér vagyok. Hanna orvosa. – Hanna orvosa? Nem a barátja? Nos, ez új. A szüleim zavartan kezet nyújtottak az „orvosomnak”, majd apa tette fel az első, majdnem helyénvaló kérdést:

– Mire lehet számítani?

Ekkor Olivér megnyugtató baritonján felvázolta a szüleimnek a baleset körülményeit, a kórházba szállítás óta végzett vizsgálatokat és eredményeiket. Beszámolt a műtétről. Műtétről? Végre megtudtam, hogy altatásos műtét során a felkartörésemet egy fémlemezzel stabilizálták. Most megvilágosodtam, hogy miért ébredtem többször úgy, mintha az lenne az első ébredésem. Lehet, hogy már beszéltem Olivérrel is, csak nem emlékszem? Lehet, hogy már szakítottunk? Francba az altatással! Néztem, ahogy anya átszellemülten figyeli Olivér gesztusait. Olivér ilyen hatással van a nőkre, ha állnék, biztosan elgyöngülne a térdem. Így csak a gyomrom tájékán éreztem azt a bizsergést, amit az első telefonbeszélgetésünk óta minden alkalommal előidéz a hangja. Szeretem ezt a férfit, szeretem a szívemmel, a lelkemmel, és ezzel a toldozott-foldozott testtel, amit visszakaptam. Ahogyan a szüleimet kitessékelte a kórteremből, azzal az ürüggyel, hogy meg szeretne vizsgálni, még tíz pontot kapott tőlem a népszerűségi vizsgán.

– Rendben. Szólok, amint végzünk – mondta még anyának, aki nem igazán akart kettesben hagyni Olivérrel. Vagy a szuperdokitól féltett, vagy őt is megbabonázta, és ő is minél több időt akart vele tölteni. Én nyertem, mert végre kettesben voltunk. Ahogy az ajtótól hozzám fordult, átrendeződött az arckifejezése, már nem volt kérdéses számomra, hogy az orvosom vagy a pasim áll-e ott. Két lépéssel ott termett az ágyam mellett, a homlokomból kisimított egy hajtincset, és egész közel hajolva hozzám, mosolyogva megszólalt.

– A frászt hoztad rám! – kezdte olivéresen, a bájolgásnak nem is örültem volna! – Minden rendben? – kérdezte az orvos pasim.

– Ki tudnád venni belőlem ezt a tűt? Utálom!

– Hát persze – és már át is ment az ágy másik oldalára, gumikesztyűhúzás és fertőtlenítés után elkezdte kiszedni a branült. Ez egy szadista állat!

– Au, ez fáj! Szoktál te ilyet csinálni? – kérdeztem kétségbeesett hangon.

– Nem, ezer éve nem csináltam, de nem akarok most behívni senkit – mosolygott.

Velem akar lenni kettesben! Hurrá!

– Jobb? – kérdezte, amikor végzett.

– Sokkal – bár csak remélni tudtam, hogy tényleg jobb lesz, de olyan cuki volt, ahogy ápolt, hogy nem akartam kiábrándítani. Csak néztük egymást, és egyikünk sem szólalt meg.

Milyen fura helyzeteket produkál a sors. Olivér óvatosan leült az ágyam szélére, és a kézfejemet simogatva kezdte újra a kórtörténetem mesélését.

– Nem érdekelnek a részletek, Olivér. Érzem, hogy rendben leszek.

– Hihetetlen vagy! – ámuldozott a megjegyzésemen.

– Egy kamion sem tud összezúzni! Jobb, ha felkészülsz, hogy nem lesz egyszerű megszabadulnod tőlem – viccelődtem.

– Nincs szándékomban! Sőt! Jobb, ha felkészülsz, hogy ezentúl nem engedlek el magam mellől! – Jaj de édes! Mindig erről álmodtam.

Ahogy néztük egymást, mindketten éreztük, hogy játszadozhatunk a szavakkal, de ami mögöttük rejlik, az nagyon is komoly. Egy dolog volt, ami saját magammal kapcsolatban érdekelt, hogy mikor fogok felépülni. De aztán nem ez volt a legfontosabb, amire választ szerettem volna kapni.

– Réka hogy van? – tettem fel a kérdést, és a választól jobban rettegtem, mint a magammal kapcsolatos információtól. Látva az Olivér arcán átsuhanó aggodalmat, nem sok jóra számítottam.

– Sajnos rossz híreim vannak. Antall doktor előjegyezte műtétre, de kétséges, hogy elkezdi-e az operációt. Szerintem az orvosok többsége nem kezdene hozzá…

– Ó te jó ég!

– Igen. Nagyon rossz a helyzet. Egyébként itt van az onkológián. Szerintem, ha jobban leszel, felkísérlek hozzá. Ja és a barátaitok közel egy napja beköltöztek a kórházba. Hol a te ajtód előtt tolonganak, hol Réka kórtermében vannak, a kettő közötti időben meg az én szobámban dekkolnak. Eszter tűkön ül, hogy bejöhessen, mert lassan indulnia kell a reptérre.

– Hány óra van? – ettől a sok ébredés-alvás váltástól elvesztettem az időérzékemet.

– Délelőtt 10 óra.

– Anyáék mióta vannak itt?

– Reggel 8-kor érkeztek, Eszter hívta őket – mentegetőzött, mintha szemrehányást tettem volna, hogy minek kellett őket iderángatni. – Szólok Eszternek, hogy jöjjön be.

Ekkor odahajolt, és adott egy puszit az arcomra. AZ ARCOMRA! Oké, hogy nem mostam fogat kábé egy napja, na de az arcomra? Értetlenül bámultam rá, ő meg csak mosolygott, mint aki csak az agyamat akarja húzni. Azzal kisétált a kórteremből.

Eszter nagyjából egy másodpercen belül ott állt az ajtóban, és, mint aki gyökeret eresztett, nem is jött közelebb.

– Iszonyúan nézel ki!

– Neked is szép napot! – vágtam vissza, és miközben közelebb merészkedett, a táskájában kotorászott. Egy kompakt tükröt nyomott a kezembe. Bár ne tette volna! Jobb volt az édes tudatlanság.

– Úristen! – kiáltottam fel a látványtól. – Ez meg mi?

A homlokomon egy tízcentis ragasztás, ami egy varrott sebet takart, erről tudtam, mert ezt Olivér elmondta már a szüleimnek, de a szemem alatti kékeslila foltról nem tett említést. Egy pandamaci barátságos arca köszönt vissza a minitükörből. Ahogy a fejemet fordítgattam, az apróbb horzsolások is feltűntek, és a kórházi hálóingből kivillanó bal vállamat is kötés borította. Szarrá tetovált a szélvédő. Vajon összesen hány vágás van rajtam? Eszter nem hagyta, hogy tovább szörnyülködjek magamon. Kikapta a tükröt a kezemből, majd bedobta a táskába.

– Ne nyafogj, pár hét, és meggyógyulsz! – nyugtatott meg.

– Jó, de addig ne engedd Olivért a közelembe! – kértem erre a lehetetlenségre, bár ez kivitelezhetetlen volt, hisz Eszter pár óra múlva már Angliában lesz, nálam meg jelentkeznének az elvonási tünetek. Most már értettem az arcpuszit. Még örülhetek, hogy egyáltalán ehhez volt kedve.

– Mikor indulsz? – kérdeztem, mert bár megdöbbentett a saját látványom, azért képes voltam mással is törődni.

– Van még egy órám. Még Rékától is el akarok köszönni.

– Réka… mi lesz vele? – kérdeztem, de nem Esztertől, hanem a világmindenségtől, aki olykor kegyes és lehetőséget ad a választásra, máskor meg kegyetlenül lecsap. A kérdésem ott ragadt a levegőben, egyikünk sem válaszolta meg, annak ellenére, hogy tudtuk a választ.

– Tudtál vele beszélni? – próbálkoztam egy újabb kérdéssel.

– Igen, de csak az érdekelte, hogy veled mi van. Szerintem miattad jobban aggódott, mint saját magáért.

– Ó, édes istenem! Hogyan segíthetünk?

– Nem tudom. Már azon is gondolkodtam, hogy nem utazom el…

– Ne, Eszter! Menned kell. Ketten itthon maradunk, Linda is itt van, igaz? – vártam a megerősítést, hogy a baránőim közül a legerősebb, legmagabiztosabb is a közelemben van.

– Igen, ő van most Rékánál. Egész éjszaka strázsáltunk az ajtótok előtt, felváltva. Hanna, láttam a képeket a balesetről. Hogy élted ezt túl?

– Nem tudom. Eldöntöttem, hogy visszajövök, és itt vagyok – mondtam, mintha ez a világ legtermészetesebb dolga lenne. Mint hogy magas vagy lapos sarkú cipőt vegyek fel? Harisnyát vagy combfixet? Fekete vagy fehér pólót?

– Tudod, ki hiszi ezt el!

Eszter már a Péter-sztorit is túlzásnak tartotta, szóval nem kezdtem el mesélni az élményeimet, nem beszélve arról, hogy még én sem fogtam fel teljesen. Ha én választhatok, akkor Réka miért nem?

– Segítesz felállni? – és már toltam volna fel magamat, de a könyöknél behajlított gipszes kezem erre nem volt alkalmas, a másik karom meg, Olivér ügyetlenkedésének köszönhetően még mindig fájt. Eszter felsegített. Mindkét lábamat lassan lecsúsztattam az ágyról, de meg kellett támaszkodnom Eszterben, mert elvesztettem az egyensúlyomat. Még hányingerem is lett.

– Basszus, mindjárt lehánylak…

– Neee, már nincs időm átöltözni. – Eszter kétségbeesve próbált rábeszélni arra, hogy feküdjek vissza, de én hajthatatlan voltam. Mígnem bejött egy nővér, aki saját maga karikatúrája volt. A műszempilla, a totál smink kábé úgy hatott, mintha valami férfimagazin fotózására érkezett volna. Oké, legalább nem olyan pornósnővérke-féle falatnyi köpenyben volt, de hogy ruha nem volt a köpeny alatt, az tuti.

– Nem szállhat még le az ágyról! – szólt rám fenyegetően.

– Hát nem is tudok – feleltem lemondóan. – Hányingerem van.

– Az altatás miatt van. – Na most már ezt is tudom. – Ki szedte ki a branült? – magasodott fölém dühösen.

– Olivér… Öööö… Varga doktor… – makogtam, mint egy puskázáson kapott iskolás. A nővér úgy nézett rám, mintha azt mondtam volna, hogy dr. House szedte ki belőlem azt a szart. Mi baja van ennek a nőnek? Láttam, hogy amíg az infúziónál matatott, Eszter azt vizsgálta, hogy van-e rajta bugyi. Összenéztünk, és majdnem felröhögtem.

– Az ágytálat is Varga doktortól kéri? – vágta hozzám a kérdést a kedvesnővér.

– Parancsol? – értetlenkedtem. Ez most viccelődik, vagy köcsög?

– Jól hallotta. Egyelőre nem mehet ki.

– Köszönöm, megoldom – ezt valószínűleg már nem is hallotta, mert akkora svunggal száguldott át a kórtermen, mintha üldöznék.

– Hát ennek meg mi baja? – Elképzelésem se volt.

– Szerintem rá van kattanva Olivérre.

– Ne már! – hüledeztem.

– Mert szerinted csak neked tetszik a szuperdoki? – Na, mondjuk, ebben volt valami…

– Eszter! – fordítottam komolyra a szót. – Hiányozni fogsz!

Megöleltük egymást, és éreztem, hogy hamarosan elbőgöm magam.

– Vigyázz magadra! – suttogtam mosoly mögé rejtve a kicsordulni készülő könnyeimet.

– Dettó – röhögte el magát Eszter kínjában, és segített visszafeküdnöm az ágyba. Kellemesebb volt vízszintesben. Közben folyamatosan instruált. – Jó lenne, ha kerülnéd a bajt. Az idióta volt pasidat és a kamionokat. Legjobb, ha nem mész ki az utcára. – Ekkor már sírva röhögtünk.

– Na, menj! – eresztettem útnak a barátnőmet. – Ja, és üdv Harry Potternek.

Miután Eszter elhagyta a szobámat, cirka fél percig voltam egyedül. Anya rontott be, mögötte fél tucat emberrel. Apa mellett Kinga és Pisti az irodából, valamint Dénes is feltűnt, de a legmeglepőbb az Maja és Zalán párosa volt. Maja, a gyermekkori barátnőm mostanság épp fasírtban van a férjével, Gáborral, és fura volt őt Zalánnal látni, akivel szintén gyerekkori barátok voltunk hárman, de ők korábban valamiért eltávolodtak egymástól. Dénes csak beköszönt, hogy lássa, egyben vagyok, és szólt, hogy majd később újra benéz. Anya olyan szemmel meredt a fehér köpenyes pasira, mintha lehetetlen lenne, hogy én ilyen jól szituált orvossal bármilyen kapcsolatban lehetek. Mekkorát fog nézni, ha kiderül, hogy Varga doktor jóval több, mint az orvosom. Apa megállt a fal mellett, anya meg a polcon pakolgatott. Maja, kezében az utazótáskámmal, tanácstalanul állt. „Kimegyek”, formálta a szótagokat hangtalanul, és az ujjaival lépéseket mutogatott. Nem volt nehéz a jelbeszédből megérteni, hogy kinn fog várni. A táskát az ajtó mellé tette, majd Zalán karját megragadva kimentek a szobából. Kingáék épp csak köszönni akartak, és Kinga annyit mondott, hogy Tamás délután bejön hozzám. Remélem, anyáék addigra már nem lesznek itt. Apa odahozta az ágy mellé a táskát, feltette a székre, anya meg elkezdett kipakolni. A fejem majd szétdurrant a sétálási kísérlet első fázisától, és ezt anyukám egyszemélyes előadása csak fokozta. Ahogy elkezdte kiszedegetni a cuccaimat, ilyen megjegyzéseket tett: Nincs normális hálóinged? vagy Ezt a papucsot már ki kellene dobni!, a legjobb: Minek ez a sok könyv? Ez kész! Könyörgően néztem apára, aki vette az adást, és kitessékelte anyát azzal a szöveggel, hogy hagyjuk Hannát pihenni. Valóban nagyon gyengének éreztem magam, de Majával beszélnem kellett.

– Apa, szólj, légy szíves, Majának, hogy jöjjön be. Köszi.

Amint Maja belépett, meg is szólalt:

– Ne kérdezz semmit! Csak pár szót váltottunk.

Mindketten tudtuk, hogy Zalánról beszélünk. Arról a Zalánról, aki a múltunk része, és akit otthagytunk porosodni a szülővárosunk főutcáján a pékségben. Arról a Zalánról, aki tini korunk hülyeségeit elviselte, és mindig kihúzott bennünket a zűrös helyzetekből. Ez a mi Zalánunk valójában teljes szívével mindig is a Maja Zalánja volt. Tudta ezt mindenki, csak Maja felejtette el, amikor összejött Gáborral. Akkor bomlott meg a szimbiózisunk.

– De hogy került ide? – kérdeztem Majától.

– Ő hozta el a szüleidet, mert apukád nem volt olyan állapotban, hogy a volán mögé üljön. Elindult volna az öreg, de tudod, otthon futótűzként terjedt a baleseted híre, és Zalán felajánlotta a segítségét.

– Igen, ő ilyen. Mi meg le se szarjuk a fejét. – Eluralkodott rajtam a bűntudat. Maja nem kommentálta ezt, neki ezen a téren komoly hiányosságai akadtak, hisz ők az esküvő óta nem rendezték a konfliktusukat.

– Maja, megtennéd, hogy anyáékat rábeszéled, hogy induljanak haza? Nem akarom, hogy itt lábatlankodjon. Jól vagyok.

– Ez, mondjuk, túlzás – hajolt közelebb, és szemügyre vette az arcomon lévő sérüléseket. – Akarsz pihenni?

Bólintottam, mert valóban kifárasztott ez az intenzív jövés-menés. Maja felstószolta a könyveimet az éjjeliszekrényen, és az utazótáska oldalzsebéből elővette a zenecuccomat.

– Maja, a telefonom hol van?

– Még nem kaptad meg a holmidat. Az autódat, vagyis, ami maradt belőle, elszállították a szervizbe, és délután megy el Tamás a cuccaidért. – Értetlenül néztem Majára. Tamás a főnököm! Nem neki kellene ilyesmivel foglalkozni. Maja, látva az arckifejezésemet, így folytatta: – Tamásnak iszonyú bűntudata van miattad. Magát okolja, hogy odaadta neked az autót. Ezt Kingától tudom.

– Ez baromság. Én normálisan vezettem, gondolom… – próbáltam analizálni az emlékeimet.

– Állítólag tényleg a kamionos volt a hibás. Belehajtott az előtte haladó autóba, az ütközéskor meg elveszítette a kamion felett az irányítást, és nekicsapódott a te autódnak, majd a korláthoz préselte a kocsidat. Utána még jó páran belehajtottak a keresztben álló kamionba.

– Te jó ég! Hányan sérültek meg?

– A híradóban azt mondták, hat súlyosan sérültet szállítottak kórházba, és tíz ember könnyebben sérült. Egy nő meghalt.

– Atyaég – kaptam a kezem a szám elé.

– Baromi nagy szerencséd volt! Ugye tudod?

– Igen… – mondtam bizonytalanul, mert szerintem nem a szerencsén múlott. Épp mérlegeltem, hogy kezdjem-e elmesélni Majának, amikor újra megszólalt:

– Mi történt ott? – Maja tudja! Ez jutott eszembe. Próbáltam én összerendezni a Péterrel zajló dolgokat, de még nem sikerült megtalálnom a megfelelő szavakat. Tudtam, hogy Maja az egyetlen, aki fenntartások nélkül hinni fogja, hogy ez megtörténhetett, mégsem tudtam róla beszélni. Csak ennyit suttogtam:

– Péter… – és már folytak is a könnyeim. Mióta újra élek, többet sírtam, mint az előző évben összesen. Nem lesz ez így jó! Maja odaült az ágyra, és papír zsebkendővel a kezében szó nélkül vigasztalt. Hamar jobban lettem, és bármennyire is ébren akartam maradni, nem sikerült, éreztem, hogy még pár pillanat, és elnyom az álom.

– Pihenj csak! Majd figyelek rá, hogy ne zaklassanak.

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.hu